Джой Филдинг
Липсващи парчета

Превод от английски: Анна Христова, 1998

chitanka.info

Първа глава

Още една изчезнала жена.

Името й е Мили Потън и за последен път е била видяна преди два дни. Според днешния вестник, Мили е висока, слаба и леко накуцва. На четирийсет и четири години, както можеше и да се очаква. Вече само жени над петдесетте се казват Мили.

В малката статия на трета страница в раздела с местните новини на „Палм Бийч Поуст“ се споменава, че за последен път е била видяна от една съседка да се шляе по халат надолу по улицата — жената явно не е сметнала случилото се за кой знае колко необичайно. Мили Потън, продължава статията, от край време имала психични проблеми, един вид, именно тези психични проблеми са причината за изчезването й и следователно ние, останалите, няма за какво повече да се тревожим.

Над двайсетина жени бяха изчезнали от района на Палм Бийч за последните пет години. Знам, защото ги броях подсъзнателно, поне в началото, но постепенно, след като броят им започна да нараства, в главата ми се загнезди една приблизителна цифра. На възраст жените варираха от шестнайсет до шейсет. Полицията беше отписала някои като избягали, особено по-младите, момичета като Ейми Локаш, седемнайсетгодишна, тръгнала си от къщата на една приятелка в десет часа вечерта и оттогава никой нито я беше виждал, нито чувал. Други пък, и Мили Потън несъмнено щеше да е една от тях, бяха отписани поради всевъзможни, вероятно основателни причини, въпреки че полицията грешеше относно Ейми Локаш.

Независимо от това, докато някъде не изникнеше труп, натъпкан в контейнер за боклук зад „Бъргър Кинг“, подобно на този на двайсетгодишната Мерилин Грийнуд или плуващ с лицето надолу из мочурливите води на Порт Евърглейдс, като тялото на Кристин Макдермот, трийсет и три годишна, полицията не може да направи нищо. Или поне така казват. Явно, жени изчезват непрекъснато.

Тази сутрин вкъщи е тихо, всички излязоха. Разполагам с достатъчно време, за да напечатам показанията си. Наричам ги показания, но всъщност не е нещо толкова строго определено. По-скоро прилича на поредица откъслечни спомени, въпреки че от полицията ме помолиха да бъда колкото се може по-конкретна и последователна, да внимавам да не пропусна нещо, независимо колко незначително — или колко лично — може да ми се струва. Те щели да решат кое е важно, така ми казаха.

Не виждам какъв смисъл има. Станалото — станало. Не е, като да мога да се върна назад и да променя нещо от случилото се, колкото и да ми се иска да го направя, колкото и да се опитвах да го направя, преди да се стигне дотук. Но само си блъсках главата в стената. Знаех го тогава. Знам го и сега. Има неща, върху които нямаме власт — действията на другите са най-красноречивият пример. Колкото и да не ни харесва, трябва да се отдръпнем назад и да оставим хората да следват собствения си път, да допускат собствените си грешки, без значение колко ясно виждаме надвисналата опасност. Не повтарям ли непрекъснато това на пациентите си?

Разбира се, много по-лесно е да даваш съвет, отколкото да го последваш. Може би това е една от причините, поради която станах семеен терапевт, въпреки че, естествено, не това изтъкнах като аргумент в кандидатстудентската си молба. Там, ако паметта не ме лъже, а тя го прави с обезпокоителна честота напоследък, отбелязах силното ми желание да помагам на другите, репутацията ми сред моите приятели на човек, към когото могат винаги да се обърнат в тежък момент, опитът ми със собственото ми „нефункциониращо“ семейство. Независимо че, когато влязох в университета през 1966-а, терминът „нефункциониращо“ все още не беше изфабрикуван. Днес обаче се среща толкова често, превърнал се е в такава неделима част от ежедневния ни речник, че е трудно да си представи човек как сме се оправяли толкова време без него, независимо от факта, че всъщност е пълна безсмислица. Какво значи „нефункциониране“ в края на краищата? Кое семейство си няма проблеми? Сигурна съм, че и собствените ми дъщери могат да ви надуят главата с приказки на тази тема.

И така, откъде да започна? Това все ме питат и пациентите ми, когато дойдат за първи път. Влизат в кабинета ми — който се намира на третия етаж на една пететажна розова сграда на Роял Палм Уей — очите им шарят, пръстите на едната ръка чоплят венчалната халка на другата, седят на крайчеца на тапицираните в сиво и бяло кресла, устните им потрепват от притеснение, а езикът им няма търпение да даде воля на гнева, страховете и разочарованието и първото нещо, което излиза от устата им, е винаги все същото: „Откъде да започна?“.

Обикновено ги карам да опишат случката, която ги е довела в кабинета ми, пословичната капка, преляла чашата. Замислят се за няколко секунди, после бавно започват да изграждат случая си, така както се гради нова къща, нареждат детайлите подобно на тухли един върху друг, обидата се трупа, прозира зад подразбиращата се заплашителна нотка. Думите се леят толкова бързо, че едва им стига време да се вместят в единия час.

Използвах аналогията с къщата. На Лари би му допаднала много. Лари е човекът, за когото съм омъжена от двайсет и четири години — той е строител. Голяма част от онези впечатляващи нови къщи, които се издигат върху игрищата за голф из цялата област, са негови. Именно неговата професия е предполагаемата причина, поради която преди около седем години се преместихме от Питсбърг във Флорида. Винаги съм подозирала обаче, че поне отчасти причината, поради която Лари толкова искаше да дойдем да живеем тук, бе възможността да се отърве от майка ми и сестра ми. Той отрича, но тъй като това бе основният довод аз самата да се съглася с такава готовност да се преместим, винаги съм приемала отрицанията му с подозрение. Макар и до известна степен спорът да си остава чисто хипотетичен, тъй като майка ми ни последва след по-малко от година, а сестра ми — месеци след нея.

Сестра ми се казва Джо Лин. Или поне така й викаме всички. Истинското й име е Джоун Линда. Но баща ни още като дете започна да й вика Джо Лин и така си и остана. Всъщност, отива й. Прилича на Джо Лин, висока, руса, едрогърдеста, със заразителен смях, който се заражда някъде дълбоко в гърлото и избликва, разпръсквайки се около главата й, подобно на вълшебен прашец. Дори и дълбокият, сладникав южняшки акцент, който придоби, откакто се премести във Флорида, изглежда някак по-уместен, по-истински, отколкото равната, студена интонация на Севера, с която говореше през повечето от трийсет и седемте си години.

Казах „баща ни“, но в действителност той беше баща само на Джо Лин, а не мой. Моят баща умрял, когато съм била на осем години. Според думите на майка, станал от масата да си налее чаша мляко, отбелязал между другото, че страшно го цепи главата и в следващия миг лежал мъртъв на пода. Аневризъм, произнесли се по-късно лекарите. Майка ми се омъжи повторно на следващата година и Джо Лин се появи на по-следващата, само седмици след десетия ми рожден ден.

Вторият ми баща беше лош и властен човек. Осланяше се повече на юмруците, отколкото на акъла си, ако се предположеше, че изобщо имаше такъв. Сигурна съм, че от него Джо Лин придоби склонност цял живот да си подбира побойници, независимо че той винаги се държеше нежно с нея, несъмнената му любимка. Майка ми беше тази, върху която се стоварваше основната тежест на избухливия му характер. Като изключим няколкото добре премерени юмрука отзад по главата, мен изобщо не ме забелязваше. Както и да е, майка ми го остави, когато Джо Лин беше на тринайсет, а аз вече бях напуснала бащиния дом, за да се омъжа за Лари. Вторият ми баща почина на следващата година от рак на панкреаса. Джо Лин беше единствената, която го оплака.

А сега аз оплаквам сестра си, както я бях оплаквала толкова често през годините. Технически, разбира се, тя ми е само наполовина сестра и десетгодишната разлика във възрастта, заедно с нейното често пъти безотговорно поведение, направиха така, че ни беше трудно да се сближим. Но никога няма да забравя сутринта, когато майка ми за пръв път я доведе у дома от болницата, как се приближи към мен, полюшвайки този малък златист вързоп в ръцете си, как внимателно го положи в моите и ми каза, че сега вече си имам истинска кукла, за която да й помагам да се грижи. Спомням си как стоях до кошчето й с часове и внимателно се взирах за издайническите признаци на порастването, докато тя неумолимо се превръщаше от бебе в малко човече. Беше такова красиво дете, толкова вироглаво и самоуверено, по начина, по който малките деца знаят, че са прави за всичко, та все още ми е трудно да заменя този образ с изгубената душа, в която се превърна. Беше от онези хора, които се скитат безцелно из живота с непоколебимото убеждение, че успехът и щастието ги чакат зад ъгъла. Само дето тя се обърка, забрави посоката, в която се беше запътила, направи погрешен завой и свърши в задънена улица, без никакви ъгли наоколо.

Виждам следи от нея в по-голямата ми дъщеря, Сара, която също трябва да научава всичко по трудния начин и това ме плаши. Може би именно поради тази причина непрекъснато й ходя по петите или поне тя така казва. Всъщност, Сара никога нищо не казва — тя крещи. Убедена е, че единственият начин да надвиеш в спора, е да повтаряш едно и също отново и отново, всеки път по-силно от предишния. Вероятно е права, защото в края на краищата човек или се предава, или излиза с крясъци от стаята. Правила съм и двете повече пъти, отколкото бих искала да си призная. Пациентите ми с право биха се ужасили.

Сара е на седемнайсет и е малко под метър и осемдесет. Също като Джо Лин, и тя има големи зелени очи и огромен бюст. Не знам откъде се пръкнаха. Ако трябва да бъде честна, не съм съвсем сигурна и тя откъде се пръкна. Понякога я гледам посред някоя от нейните тиради и се чудя дали в болницата не са сбъркали? Може ли това високо, зеленооко, едрогърдесто същество, което ми крещи с цяло гърло, да е наистина мое? Има дни, в които я поглеждам и си мисля, че е най-красивото създание на земята. Но има и дни, когато мога да се закълна, че изглежда точно като Патриша Кренуинкъл. Спомняте си я, нали? От страшната шайка на Чарлс Мансън, навлязла в пубертета бандитка с кисела физиономия и дълга кестенява коса, мързеливо разделена на път по средата, с безизразни, но въпреки това непрощаващи очи — същото изражение понякога съзирам върху лицето на Сара. Сара носи дрехи, които мога да се закълна, че аз самата съм изхвърлила преди двайсет и пет години — онези безформени, прозрачни индийски туники, които още тогава не можех да понасям — за разлика от Мишел, моята четиринайсетгодишна дъщеря, която носи само дрехи с марка „Клуб Монако“ и „Дъ Геп“ и която следи внимателно отстрани всяка семейна разправия и впоследствие коментира станалото, подобно на някакъв кльощав, подрастващ гръцки хор. Или начинаещ семеен терапевт.

Затова ли имам сравнително малко проблеми с по-малката си дъщеря? Нима искам, както по-голямата често ми натяква, всички да бъдат точно като мен? „Аз не съм «ти» — крещи ми тя. — Аз съм си «аз»!“ И не я ли възпитавах да бъде точно това? Но трябва ли собственото й „аз“ да бъде толкова противно? И аз ли съм била толкова непокорна, толкова груба, толкова непоносима? Питам майка ми, а тя загадъчно се усмихва и ме уверява, че съм била идеално дете.

— Виж, Джо Лин — добавя уморено, — тя е друга работа.

„Пожелавам ти дъщеря ти да е същата като теб.“ Все още чувам как майка ми крещи отчаяно на Джо Лин, нещо, което често трябва да си прехапя езика, за да не кажа и аз самата. Но дали от злоба или от страх, сестра ми си остана без деца и от трите провалени брака, а аз се сдобих с дъщеря досущ като Джо Лин. Не беше честно. Аз бях тази, която играех по правилата, която, ако изобщо можех да се нарека бунтарски настроена, се бунтувах в рамките на приетите ограничения. Завърших университет, дипломирах се, не пушех, не пиех, нито вземах наркотици и се омъжих за единствения мъж, с когото някога бях спала. За разлика от това, Джо Лин остана в колежа, само колкото да влезе в крак с времето, да привикне към наркотиците, после напусна. А пък полов живот започна да води отрано и често. Аз станах семеен терапевт, а тя — най-лошия кошмар за семейния терапевт.

Защо навлизам във всичко това? Дали е нещо, което би заинтересувало полицията във връзка със случилото се? Не знам. В интерес на истината, вече нищо не знам. Целият ми живот прилича на една от онези огромни мозайки, дето ти трябва цяла вечност да ги подредиш и точно когато стигнеш до края, в мига, в който най-накрая решиш, че си готов, откриваш, че най-важните парченца липсват.

Мъдростта идва с възрастта, спомням си, ми казваха, когато бях млада. Не мисля. Бръчките идват с възрастта, по-скоро това са имали предвид. И проблемите с уринирането, и артритът, и горещите вълни, и склерозата. Не се справям много добре с остаряването, а това ме изненадва, защото винаги съм смятала, че ще бъда една от онези жени, които остаряват елегантно. Но е трудно да бъдеш елегантна, когато тичаш до тоалетната през десет минути или се изпотяваш цялата, точно след като си се гримирала.

Всички са по-млади от мен. Зъболекарят ми, лекарят ми, учителите на дъщерите ми, съседите ми, родителите на приятелите на децата ми, дори и полицаят, който дойде да ме разпитва, всичките са по-млади от мен. Странно е, защото винаги съм живяла с убеждението, че аз съм по-млада от останалите, а сега откривам, че не само съм по-стара, но съм по-стара с години. И изненаданата съм само аз.

Всъщност, понякога се удивлявам сама на себе си. Облечена съм за излизане, чувствам се добре, мисля си, че изглеждам страхотно и изведнъж неочаквано улавям отражението си в някоя витрина или огледало и се питам: „Коя е пък тази? Коя е тази жена на средна възраст? Не може да съм аз. Аз нямам торбички под очите: това не са моите крака; това със сигурност не е моят задник“. Наистина е страшно, когато представата ни за нас самите вече не отговаря на образа, който виждаме в огледалото. Още по-ужасно е обаче, когато осъзнаеш, че останалите изобщо не те забелязват, че си станала невидима.

Може би това обяснява случилото се с Робърт.

Как иначе бих могла да го обясня?

Ето че отново го правя, отплесвам се. Лари казва, че го правя непрекъснато. Обяснявам му, че така стигам до същината. Той обаче твърди, че по този начин се опитвам да я заобиколя. Вероятно е прав. Поне сега.

Всеки момент ще ме облее гореща вълна. Знам, защото отново ме обзема онова ужасно чувство на мъчително безпокойство, което винаги я предхожда — сякаш някой е излял чаша леденостудена вода в гърлото ми. Тя изпълва гърдите ми, обгражда като локва сърцето ми. Лед, последван от огън. Не съм сигурна кое е по-лошото.

Първоначално си мислех, че мъчителното безпокойство се дължи на хаоса, който се разиграваше около мен. Винях майка ми, сестра ми, Робърт, процеса. Всички. Но постепенно си дадох сметка, че страхът неизменно е следван от прилив на горещи вълни, които се надигат от дъното на стомаха ми до главата и ме оставят без дъх, цялата вир-вода, сякаш имаше опасност да се пръсна. Чудех се на мощта на тези интерлюдии, на това колко безсилна бях да ги спра, на това колко малко власт имах над собствения си живот.

Тялото ми ме издава. Следва собствено невидимо разписание. Вече нося очила за четене; кожата ми губи част от еластичността си, нагъва се като евтина материя; около шията ми има тънки бръчици, също като възрастовите пръстени на дърветата. Разни неща се появяват вътре в мен, неканени.

Скоро ходих на контролен преглед. По време на обичайния гинекологичен преглед доктор Уонг, дребна и деликатна жена, която не изглежда на повече от осемнайсет, откри няколко шийни полипи и каза, че трябва да бъдат махнати. „Откъде са се взели?“ — попитах аз. Тя повдигна рамене. „Стават такива неща, когато остареем.“ Остави ме да си избера: можела да запланува операция за след няколко седмици под пълна упойка или можела да ги изчисти веднага, на място, в кабинета си, без упойка. „Вие как бихте ми препоръчали?“ — попитах аз. Не бях възхитена нито от единия, нито от другия вариант. „Понасяте ли болка?“ — отвърна тя.

Избрах да ми ги махне в кабинета. Няколко минути на мъчителни спазми изглеждаха за предпочитане пред това да бъда приспана — усещане, което никога не съм харесвала. Процедурата се оказа сравнително проста, отне по-малко от десет минути, като през цялото време лекарката ми обясняваше ясно и с повече подробности, отколкото в действителност се нуждаех, всичко, което правеше. „А сега сигурно бихте искали да отидете до тоалетната?“ — спомням си, че ми каза секунди, преди стомахът ми да започне да се свива на стегнати малки възли.

Когато свърши, доктор Уонг вдигна едно малко стъклено бурканче, за да го огледам. Вътре имаше две малки кръгли червени топченца, с размерите на едри боровинки. „Виждате ли — каза тя, почти гордо. — Ето ги вашите полипи.“

Близначета, помислих си замаяно, после избухнах в сълзи.

Трябваше да й се обадя след две седмици, за да разбера дали има някакви усложнения. Вече не мога да си спомня обадих ли й се, или не. Беше във вихъра на цялата лудница. Напълно възможно е да съм забравила.

Нещо става отсреща. Виждам от прозореца. Седнала съм на бюрото си в кабинета — малка, пълна с книги стая, в предната част на къщата, до централното фоайе. На полицията дали им трябва описание на къщата? Ще го включа, макар без съмнение да го знаят. Идваха доста пъти; направиха безброй снимки. Но все пак: къщата представлява сравнително обширна сграда с три спални и кабинет. Стаите на момичетата са вдясно от входната врата, а нашата спалня е вляво, отзад. Между тях са разположени холът и трапезарията, четири бани и едно голямо отворено пространство, състоящо се от кухня, място за закуска и всекидневна, чиято задна стена представлява поредица френски прозорци и плъзгащи се врати с изглед към бъбрековидния басейн в задния двор. Таваните са високи и са осеяни с вентилатори, като този, който тихо се върти над главата ми в момента. Подовете са покрити с големи керамични плочи, нарушавани от застланите с меки килими места. Само спалните и кабинета са покрити от стена до стена с дъски. Преобладаващият цвят е бежово, с акценти на кафяво, черно и синьозеленикаво. Лари построи къщата; аз я обзаведох. Предполагаше се, че това трябва да бъде нашето убежище.

Мисля, че знам какво става отсреща. Случвало се е и преди. Няколко големи момчета принуждават няколко от по-малките да дойдат и да почукат на вратата ми. Големите момчета се смеят, тормозят малките, подстрекават ги, наричат ги пъзльовци, предизвикват ги да пресекат улицата. Просто натисни звънеца и я попитай, чувам ги как казват, макар до ушите ми да не достига нищо друго, освен жестокия им смях. Върви, позвъни на звънеца й, тогава ще те оставим на мира. Двете по-малки момчета — мисля, че разпознавам в едното от тях шестгодишния Иън Макмълън, който живее на другия край на улицата — изпъват рамене и се вглеждат в къщата. Още едно подбутване и ето, те слизат от тротоара и прекосяват улицата, прокрадват се по предната алея, малките им пръстчета вече се протягат към звънеца.

И после изведнъж ги няма, тичат бясно надолу по улицата, сякаш някой ги гони, въпреки че останалите момчета са се обърнали и са побягнали в обратната посока. Може би са видели, че ги гледам, може някой да им е извикал или пък здравият разум е надделял. Кой знае? Благодарна съм, независимо какво ги накара да се обърнат и да побегнат, макар почти да бях станала от стола си.

Случи се за пръв път точно когато станалото се появи на първа страница във вестниците. Повечето хора се държаха много почтително, но винаги се намират и такива, които не се задоволяват с онова, което четат, които искат да знаят повече, които смятат, че имат право на това. Полицията свърши хубава работа, като успя да задържи на разстояние по-голямата част от тях, но от време на време момченца като тези се добираха до вратата ми.

— Какво мога да направя за вас? — чух се да казвам, спомняйки си ги, като все още усещах присъствието им.

— Тук ли е станало? — питат те и нервно се подхилват.

— Какво да е станало?

— Знаете. — Пауза, притеснени погледи, опитват се да надникнат зад неотстъпващото ми тяло. — Може ли да видим кръвта?

Треснах вратата пред любопитните им погледи, макар че си признавам перверзното изкушение да ги поканя любезно вътре, да ги поведа като екскурзовод към задната част на къщата и с мелодичен шепот да посоча мястото на пода на всекидневната, което беше потънало в кръв и върху което дори и сега се забелязват едва доловими нюанси на розово, въпреки неколкократното професионално почистване. Вероятно ще трябва да сменя тези няколко плочки. Няма да е лесно. Компанията, която ги произвеждаше, фалира преди няколко години.

И така, как се случи всичко? Кога точно моят някога уравновесен и спокоен живот започна да излиза извън контрол, също като кола без спирачки на високопланински път, която набира скорост и инерция, докато не падне в пропастта и не избухне в пламъци? В кой момент точно Хъмпти Дъмпти падна от стената и се разби на хиляди малки парченца, без да може да се поправи или замени?

Разбира се, не съществува такъв момент. Когато една част от живота ти се разпаря по шевовете, останалото не се отпуска спокойно назад, за да изчака търпеливо реда си. Не ти оставя време да се справиш, нито възможност да се нагодиш или настроиш. Просто поредното смущаващо събитие неспирно се трупа върху следващото, също както полицай бърза да направи необходимия брой глоби.

Прекалено ли драматизирам нещата? Вероятно. Мисля обаче, че имам право. Аз, която винаги съм била стабилната, практичната — тази с повече здрав разум, отколкото въображение или поне така ми заяви Джо Лин веднъж — имам право на няколко мелодраматични мига.

Да започна ли от самото начало, представяйки се с визитната картичка, закрепена върху ревера: „Здравейте, казвам се Кейт Синклер“? Да кажа ли, че съм родена преди четирийсет и седем години в Питсбърг в един необичайно топъл априлски ден, че съм висока метър и шейсет и пет и тежа шейсет килограма, че косата ми е светлокестенява, а очите — с един нюанс по-тъмни, че имам малки гърди и хубави крака и леко крива усмивка? Че Лари нежно ме нарича „муцунке“, а Робърт ми каза, че съм красива?

Би било много по-лесно, ако започна от края, да изброя вече известните факти, да изредя по имена мъртвите и завинаги да избърша кръвта, вместо да се опитвам да търся мотиви, обяснения, отговори, които може и никога да не бъдат намерени.

Но полицията не иска това. Те вече знаят основните факти. Видяха крайния резултат. Онова, от което се нуждаят, са подробности и аз се съгласих да им ги дам, доколкото ми е по силите. Бих могла да започна с изчезването на Ейми Локаш или с първия път, когато майка й дойде в кабинета ми. Бих могла да започна със страховете на майка ми, че някой я преследва или с деня, когато ми се обади учителят на Сара, за да ме уведоми за нарастващата си загриженост относно поведението на дъщеря ми. Бих могла да говоря за първото телефонно обаждане от Робърт или внезапното заминаване на Лари за Южна Каролина. Но предполагам, че ако трябва да избера един момент от всички останали, то бих избрала онази съботна сутрин през миналия октомври, в която двете с Джо Лин седяхме край кухненската маса, почивахме си и се наслаждавахме на третата поред чаша кафе, докато сестра ми не сложи сутрешния вестник на масата и не обяви съвсем спокойно, че ще се омъжи за мъжа, обвинен в убийството на тринайсет жени.

Да, мисля да започна оттук.

Втора глава

Спомням си, че времето беше слънчево. Един от онези превъзходни дни, в които небето над Флорида е толкова синьо, че изглежда изкуствено, температурата е около двайсет и шест градуса и има едва доловим топъл полъх.

Глътнах останалото в чашата ми кафе, като вдишах аромата му с такава наслада, с каквато заклет пушач дърпа от последната си цигара и се загледах навън през задния прозорец към голямата кокосова палма, която се извиваше зад басейна нагоре към покрития с теракота покрив на къщата. Беше също като онези вълнуващи места, които виждаш по картичките: „Прекарвам си чудесно, иска ми се и ти да беше тук“. Небето, тревата, дори кората на дърветата бяха толкова ярки, че сякаш всичко трептеше. Отразявайки се от повърхността им, въздухът искреше като диамант.

— Какъв ден! — казах аз на висок глас.

— Хм — измърмори Джо Лин иззад сутрешния вестник.

— Виж го само — настоях, без да знам защо изобщо си правя труда. Потвърждение ли търсех, или се опитвах да завържа разговор? Имах ли нужда от едното или от другото? — Виж само колко е синьо небето.

Погледът на Джо Лин се стрелна за миг над горния край на посветената на местните новини страница на „Палм Бийч Поуст“.

— Не ти ли се иска да си наметнеш един пуловер на тази сянка? — попита тя с мързелив провлечен южняшки акцент.

Някак си не това бе отговорът, на който се надявах, макар и да беше типично в стила на Джо Лин — за нея природата бе просто декор. Потънах отново в мълчание, като се чудех дали да не изпия още една чаша кафе, но после се отказах. Три бяха повече от достатъчни, въпреки че обичах сутрешното си кафе — единственият ми истински порок, както често обичах да казвам.

Помислих си за Лари, който още преди осем беше отишъл да играе голф с важни клиенти. Играеше голф сравнително отскоро. Бил опитал малко в колежа, според думите му, всъщност доста си го бивало, но прекъснал поради липсата на пари и време. Сега, когато имаше значително повече и от двете, а пък и клиенти и делови партньори непрекъснато го канеха да поиграе, той отново се беше захванал — нищо че не го намираше за толкова отморяващо, колкото някога. Снощи бе прекарал почти час пред голямото огледало в банята в напразни опити да възвърне някогашната лекота на замаха си. „Почти успях“ — повтаряше непрекъснато той, докато на мен ми писна да го чакам и се оставих да заспя, измъчвана от смътен порив на разочарование в слабините.

Вече беше излязъл, когато се събудих на сутринта. Станах от леглото, наметнах си един къс розов халат и се отправих на пръсти към кухнята. Направих си голяма кана кафе и седнах с вестника, който Лари така любезно бе внесъл, преди да тръгне. Момичетата спяха и най-вероятно щяха да спят поне още няколко часа. Снощи Мишел бе излязла с приятелките си и се бе върнала след полунощ. А Сара изобщо не я бях чула кога се е прибрала.

Точно четях филмовите рецензии и се наслаждавах на втората си чаша кафе, когато се появи Джо Лин. Била в скапано настроение, каза ми вместо здрасти: отчасти, защото не била спала много добре, но преди всичко, защото предишната нощ не си била лягала. Гаджето й, бивш футболист, понастоящем продавач на спортни стоки, който според нейните твърдения приличал на Брад Пит на средна възраст, се бил обадил да се извини в последния момент, оправдавайки се с възпалено гърло и схванати крайници. И така, тя отишла в един бар и познай кой се появил там, здрав като бик? Е, знаеш останалото, завърши тя, като си наля още една чаша кафе и се настани удобно.

И ето я, с бели шорти и разголено бюстие, изглежда великолепно, както обикновено — въпреки безсънната нощ — със страхотните си дълги до раменете разрошени руси къдрици — видът „току-що ебана“, както му викаше, нищо че не била, измърмори тя. Значи и двете сме на едно дередже, за малко не се изпуснах, но се въздържах. Никога не бих могла да обсъждам сексуалния си живот с Джо Лин, отчасти защото не се осланях на дискретността й и основно, защото нямаше кой знае какво за разправяне. Бях в моногамни отношения в продължение на почти четвърт век. За Джо Лин моногамността беше равносилна на монотонността. Бях се отказала от опитите си да променям възгледите й. Напоследък собствените ми доводи звучаха кухо дори и на самата мен.

От друга страна Джо Лин винаги беше повече от готова, дори изгаряща от нетърпение, да споделя тайни от интимния си живот с мен. Пикантни подробности от приключения се лееха от устата й като вода от планински поток. Опитвах се да я убедя, че интимният й живот си е само нейна работа, но това беше нещо, което тя така и не можа да разбере. Опитвах се да й напомням, че дискретността е по-важна от дързостта, но сестра ми ме поглеждаше, сякаш бях превъртяла. Опитвах се да я предупреждавам за болестите, но тя се мръщеше и отклоняваше поглед. Казвах й, че наистина не ме интересува; а тя се смееше високо: „Разбира се, че те интересува“, казваше и естествено, беше права. „Не говори за това пред момичетата“, напразно я умолявах. Джо Лин обичаше да има публика. Тя изпитваше истинско удоволствие от въздействието, което оказваше върху дъщерите ми, а те открито я обожаваха, особено Сара. Понякога се съюзяваха срещу мен, присмиваха се на моите така наречени консервативни възгледи, заплашваха, че ще ме завлекат на някое от онези ужасни дневни предавания, които понякога гледаха по телевизията. „Момиче, ти се нуждаеш от префасониране!“ — крещеше Джо Лин с прекалено приповдигнатия глас на Роланда или Рики Лейк, докато Сара се превиваше от смях.

— Готин е — промърмори Джо Лин. Беше заровила толкова дълбоко лице в сутрешния вестник, че аз се усъмних дали не ми се причува.

— Каза ли нещо?

— Наистина си го бива — повтори тя, този път по-ясно. — Виж само това лице. — Тя разпростря вестника върху кръглото стъкло на кухненската маса и заяви: — Ще се омъжа за него.

Погледнах надолу към първата страница на раздела с местните новини. Трима мъже се бяха втренчили в мен: президентът на Съединените щати на посещение във Флорида за съвещание с местните политици; един католически свещеник, обявяващ се в подкрепа на разрастващото се движение за правата на гейовете и лесбийките, и мъжът, наречен по ирония на съдбата Колин Френдли[1], обвинен в убийството на тринайсет жени, седнал в съдебната зала в Уест Палм Бийч. Достраша ме да попитам кой от тримата има предвид.

— Сериозно ти говоря — каза тя, дългият оранжев нокът на показалеца й почука върху снимката на убиеца. — Виж само какво лице. Не ти ли прилича на Брад Пит?

— Прилича на Тед Бънди — поправих я, макар в действителност да не можех да определя на кого ми прилича. Бях си свалила очилата за четене и всичко ми изглеждаше размазано.

— Сложи си очилата — нареди ми тя, сякаш ми четеше мислите, като тикна половинките с метална рамка към лицето ми. Зърнестите черни и бели точки на снимката незабавно си дойдоха на място и оформиха едно ясно, неделимо цяло. — Какво виждаш?

— Виждам един хладнокръвен убиец — заявих аз, готвейки се да си сваля очилата, когато ръката й ме спря.

— Къде пише, че е убил някого?

— Джо Лин, чете ли изобщо вестника или само разгледа картинките?

— Прочетох статията, всезнайке — каза тя и мигновено и двете станахме на по десет години. — В нея никъде не пише, че е убиец.

— Джо Лин, убил е най-малкото тринайсет жени…

— Обвинен е в убийството им, което не означава, че го е направил. Искам да кажа, поправи ме, ако греша, но нали точно затова е съдебният процес?

Отворих уста да възразя, но се отказах и замълчах.

— Какво стана с „невинен до доказване на противното“? — продължи тя, както си знаех и че ще направи. Любезното премълчаване никога не вършеше работа при Джо Лин.

— Смяташ, че е невинен — заявих аз, техника, която често използвах с клиентите си. Вместо да споря, вместо да се опитвам да ги убеждавам, вместо да им давам отговори, които можеха да бъдат верни, а можеха и да не са, аз просто повтарях думите им, понякога ги парафразирах в по-положителна светлина, с надежда, че им давам време сами да открият отговора, друг път го правех просто за да им покажа, че ги слушам.

— Има голяма вероятност. Искам да кажа, погледни това лице. Виж колко е красив.

Неохотно разгледах внимателно снимката. Колин Френдли седеше между адвокатите си, двама безлични мъже, които се съвещаваха зад гърба му, докато обвиняемият, приведен напред, разсеяно зяпаше празното свидетелско място. Онова, което видях, беше мъж към трийсетте. Тъмната му чуплива кестенява коса бе сресана безупречно назад, подчертавайки приятните правилни черти на едно лице, което при други обстоятелства сигурно бих сметнала за привлекателно. Знаех от други снимки, които бях видяла, че е висок над метър и осемдесет, слаб, можеше да се каже дори жилав на вид. Според написаното във вестниците, очите му били сини, въпреки че никога просто сини, а винаги пронизващо сини или наситеносини, макар днешната снимка да не разкриваше нищо подобно. Но вероятно ми е било трудно да го преценя обективно, дори по онова време.

— Не смяташ ли, че е страхотен?

Поклатих глава.

— Не може да не ти харесва. Изглежда точно като Брад Пит, само косата му е малко по-тъмна и носът — по-дълъг и по-тесен.

Вгледах се в трийсет и седем годишната жена, която седеше срещу мен. Вече не звучеше като десетгодишна, а като влюбена пубертетка. Щеше ли някога да порасне? Почудих се. А ние, останалите? Или само остарявахме?

— Е, добре, може и да не прилича толкова на Брад Пит, но трябва да признаеш, че не е грозен. Чаровен е. Да, точно така — чаровен. Поне това трябва да му признаеш.

— Много ми е трудно да намеря някой, който е изтезавал и убил тринайсет жени и момичета, за страхотен или пък чаровен. Съжалявам, но просто не мога. — Спомних си за Дона Локаш, една моя пациентка, чиято дъщеря Ейми бе изчезнала преди година — една от вероятните жертви на изстъпленията на Колин Френдли, макар че тялото й все още не беше открито.

— Не трябва да смесваш едното с другото — продължаваше да настоява Джо Лин. Едва не се разсмях. Аз бях тази, в края на краищата, която непрекъснато говореше за това, че нещата не трябва да се смесват. — Фактът, че изглежда добре, няма нищо общо с това дали е убил някого, или не.

— Така ли?

— Да. Едното няма нищо общо с другото.

Повдигнах рамене.

— Какво виждаш ти, когато го погледнеш? — попитах аз с искрено любопитство. — Освен Брад Пит.

— Виждам едно наранено малко момченце — гласът на Джо Лин беше сериозен, неподправен.

— Виждаш малко наранено момченце — повторих аз. Спомних си как като малка Джо Лин полюшваше едно улично котенце нагоре-надолу по голото си тумбаче. После се оказа, че я е заразило с тения. — Къде? Къде го виждаш?

Яркооранжевият нокът очерта малък кръг около устата на Колин Френдли.

— Има тъжна усмивка.

Разгледах снимката по-внимателно и с изненада открих, че беше права.

— Не намираш ли за странно — попитах аз, — че изобщо се усмихва при дадените обстоятелства?

— Това е само момчешко перчене — каза тя, сякаш познаваше Колин Френдли откакто се помни. — Намирам го за много привлекателно.

Изправих се и се затътрих към кухненския бокс, където си налях още една чаша кафе. Явно щях да имам нужда от нея.

— Може ли да сменим темата?

Джо Лин се извъртя от стола си и протегна чашата си, за да й я напълня. Дългите й загорели крака се изтегнаха към мен, яркооранжевият лак на ноктите й се подаваше изпод кръстосаните кожени каишки на белите сандали.

— Мислиш, че не говоря сериозно, нали?

— Джо Лин, нека да не…

— Нека да не какво? Да не говорим за нещо, само защото е важно за мен?

Загледах се в чашата си с кафе, като ми се прииска да съм си отново в леглото.

— Това е важно за теб? — попитах.

Джо Лин седна изправено, сви крака обратно под стола, нацупи устни в муцунка тип Бриджит Бардо — нещо, което мъжете обикновено намираха за много привлекателно, но мен винаги ме изкарваше вън от кожата ми.

— Да, важно е.

— Е, и къде искаш да ти изпратя сватбения подарък? — насила се пошегувах аз.

Но на Джо Лин не й минаваха такива.

— Разбира се, шегувай се. За теб аз съм просто един голям майтап.

Отпих глътка от кафето си, единственото, което сметнах, че мога да направя, без да си навличам повече неприятности.

— Виж, Джо Лин, какво още искаш да ти кажа?

— Искам да престанеш да се държиш така пренебрежително, по дяволите!

— Съжалявам, не съзнавах, че се държа пренебрежително.

— Това ти е проблемът, никога нищо не съзнаваш.

Недостатъците ми не бяха нещо, което особено държах да разисквам рано сутринта.

— Добре, не може ли просто да се съгласим, че мненията ни се различават? Денят е толкова хубав. Наистина не искам да спорим напразно за някакъв тип, който дори не познаваш.

— Напротив.

— Какво напротив?

— Ще се запозная с него.

— Какво?

— Ще се запозная с него — запъна се тя. — Ще отида в Съдебната палата другата седмица и ще се срещна с него.

Търпението ми се изчерпваше. Това беше по-лошо, отколкото да се разправям със Сара.

— Ще отидеш в Съдебната палата…

— Нали точно това казах. Ще отида в Съдебната палата. В понеделник.

— И какво си мислиш, че ще постигнеш, като отидеш в Съдебната палата? — попитах аз, без да обръщам внимание на тихото гласче на терапевта в главата ми, което ме умоляваше да замълча, да повдигна рамене и да кажа „чудесно“, да оставя Джо Лин да изпусне цялата пара. — Няма да ти позволят да говориш с него.

— Може и да ми позволят.

— Няма.

— Тогава просто ще стоя в залата и ще гледам. Ще го подкрепям с присъствието си.

— Ще го подкрепяш с присъствието си — повторих аз вцепенено.

— Точно така. И престани да повтаряш всяка моя дума. Ужасно ме дразниш.

Опитах друг подход.

— Мислех, че в понеделник ще ходиш да си търсиш работа.

— Всеки божи ден си търся работа през последните няколко седмици. Оставила съм автобиографии из целия град.

— Обади ли се някъде да провериш какво е станало? Знаеш, че трябва да си настоятелна. — Мразех звученето на собствения си глас. Изражението върху лицето на Джо Лин ми подсказа, че и тя го мрази. — Господ знае, че когато решиш, наистина можеш да бъдеш настоятелна — продължих аз, въпреки това.

— Може да не съм решила — изстреля тя в отговор. — Може да ми е писнало да се бъхтя без пари за разни тъпи отрепки. Може да искам да започна нещо сама.

— И какво смяташ да правиш?

— Още не съм решила. Може да си отворя гимнастически салон или да гледам кучета, все ще измисля нещо.

Помъчих се да запазя лицето си спокойно, докато смилах новото двайсет. Джо Лин нито веднъж в живота си не беше посещавала гимнастически салон; а живееше в сграда, в която не се допускаха животни.

— Не смяташ, че мога да го направя.

— Смятам, че можеш да направиш всичко, което решиш — отвърнах й съвсем честно. В този момент точно това ме тревожеше най-много.

— Но мислиш, че идеята е тъпа.

— Не съм казала подобно нещо.

— Не е нужно. Изписано е на лицето ти.

Извърнах се и улових изражението си върху матовото стъкло на вградената готварска печка. Дори и през опушеното стъкло можах да видя колко бледа беше станала кожата ми и колко много бяха увиснали челюстите ми. Нямаше кой знае каква полза от това, че косата се бе усукала около лицето ми като смачкан, провиснал до брадичката парцал или че независимо от напредването на деня, торбичките под очите ми все още не се бяха смалили.

— За да започнеш нещо свое, ти трябват пари — започнах аз, без отново да обърна внимание на малкия терапевт, който думкаше с юмруци отвътре в главата ми.

— Ще имам пари.

— Така ли? Как? Кога?

— Когато майка умре — заяви тя и измъчено изкриви устни в усмивка, също като убиеца в сутрешния вестник.

За миг се почувствах така, сякаш сърцето ми спря да бие. Бързо оставих чашата си на плота и стиснах разтрепераните си ръце.

— Как можеш да кажеш такова нещо?

И изведнъж тя избухна в смях, оглушителни радостни крясъци, които обикаляха въздуха над главата ми подобно на огромни ласа, заплашвайки да се спуснат и да ме стиснат за гърлото, да ме издърпат безпощадно към тавана и да ме оставят да ритам бясно във въздуха.

— Усмихнете се, госпожо. Не можете ли да разберете кога някой се шегува?

— Плоска шега — казах аз, после здраво прехапах долната си устна. Майка ни все това повтаряше.

— Така и не ми стана ясно какво би трябвало да значи този израз — отвърна заядливо Джо Лин.

— Означава, че уж се шегуваш, но всъщност не е така. Пускаш шега, но де факто говориш сериозно.

— Знам какво означава — сопна ми се тя.

— Хубаво — отвърнах, после продължих: — Мама е само на седемдесет и пет и е в страхотна форма. Не бих разчитала скоро да ни напусне.

— Никога за нищо не съм разчитала на нея — отвърна Джо Лин.

— Това пък какво трябва да значи?

Сега беше ред на Джо Лин да се втренчи в мен с отворена от учудване уста.

— Все едно и също. Къде беше през всичките тези години?

— Докога ще продължава всичко това? Вече си зрял човек. Докога ще я виниш за неща, които може да е, а може и да не е направила преди двайсет години?

— Не омаловажавай онова, което направи.

— Какво точно е направила?

Джо Лин поклати глава и отметна няколко руси кичура от бузата си, после дръпна дългата златна халка, която висеше на лявото й ухо.

— Нищо. Нищо лошо не е направила. Беше идеалната майка. Забрави, че изобщо съм казала нещо. — Тя поклати глава. Русите къдрици отново паднаха върху зачервената й буза. — Предменструални приказки.

Това не ме умилостиви.

— Някога да ти е идвало наум, че няма такова нещо като предменструални приказки, а че ти си си по принцип такава?

Джо Лин ме погледна, зелените й очи се присвиха, оранжевите устни се стегнаха, сякаш сериозно си мислеше дали да не скочи през масата и да не ме събори на земята. После изведнъж очите й се отпуснаха, устните — разтвориха и тя отново се разсмя, само че този път смехът й беше искрен и заразителен и аз можех да се присъединя към нея.

— Добре казано — отвърна тя, докато аз се наслаждавах на неочакваното й благоразположение.

Телефонът иззвъня. Беше майка. Тъкмо навреме. Сякаш подслушваше разговора ни. Сякаш знаеше най-съкровените ни мисли.

— Кажи й, че точно си говорехме за нея — прошепна Джо Лин достатъчно високо, за да бъде чута.

— Как си, майче? — казах вместо това, като си я представих от другата страна на линията: вече изкъпана и облечена, късо подстриганата й ситно къдрава коса обрамчва лицето й, тъмнокафявите очи проблясват в очакване на настъпващия ден.

— Великолепно — отвърна ентусиазирано тя. Винаги така казваше. Великолепно. Джо Лин прошепна думата едновременно с нея. — А ти как си, скъпа?

— Добре.

— А момичетата?

— И те са добре.

— И аз също съм добре — провикна се Джо Лин.

— О, и Джо Лин ли е при теб?

— Отби се за едно кафе.

— Предай й много поздрави — каза майка ни.

— Върни й ги — отвърна равнодушно Джо Лин.

— Миличка — продължи майка, — обаждам се, защото не мога да открия чудесната рецепта, която имах, за праскови на очи и се чудех, дали не си си я записала.

— Праскови на очи ли? — повторих аз.

— Да — каза тя. — Не си ли спомняш? Направих ги преди няколко седмици. Каза, че били много вкусни.

— Искаш да кажеш шарлотата с праскови?

— Да — отвърна тя. — А аз какво казах?

— Ти каза… Няма значение. Ще я потърся след малко и ще ти се обадя. Става ли?

Последва моментно мълчание.

— Е, не се бави много. — В гласа й се прокрадна притеснение.

— Случило ли се е нещо? — Наум се прекръстих. Моля те, Господи, нека не се е случило нещо лошо. Денят вече се разпадаше около мен, небето постепенно избледняваше, обещаваше да вали.

— Не, няма нищо — увери ме бързо тя. — Просто господин Емерсън, който живее до мен, нещо ми се сърди. Не мога да разбера защо, но се държи доста враждебно през последните няколко дни.

— Враждебно ли? Какво имаш предвид? — Представих си възрастния господин Емерсън, очарователен, леко приведен, но все още привлекателен, с гъста побеляла коса. Заемаше апартамента в съседство до майка ми, която последните две години живееше в дома за пенсионери на Палм Бийч Лейкс, едно сдружение на можещи да се грижат сами за себе си хора от третата възраст. Господин Емерсън беше идеалният съсед, внимателен, любезен, напълно с ума си. Разбира се, той гонеше деветдесетте, така че всичко можеше да се случи.

— Реших да му направя шарлота с праскови, нещо като предложение за примирие — добави майка ми. — Но не мога да открия рецептата.

— Ще я потърся и ще ти се обадя след малко — казах й аз. — Междувременно не се тревожи. Каквото и да е станало, след време ще му мине.

— Колко време му остава? — пошегува се майка ми и аз се разсмях.

— Кажи й, че ще се омъжвам — намеси се високо Джо Лин, точно когато се готвех да затворя телефона.

— Какво беше това? Пак ли ще се жени?

— Много ще ти хареса — извика Джо Лин, докато аз побързах да уверя майка ни, че просто се шегува.

Джо Лин видимо се раздразни, зелените й очи отново се присвиха, оранжевите устни изчезнаха една в друга.

— Защо й каза това? Защо непрекъснато се опитваш да я щадиш?

— Защо непрекъснато се опитваш да я нараниш?

Гледахме се втренчено сякаш цяла вечност, останалите без отговор въпроси висяха във въздуха помежду ни като прашинки на слънчева светлина. Какво ти става? — искаше ми се да изкрещя. Наистина ли говориш сериозно за Колин Френдли? Не ти ли писна да бъдеш тормозена от егоистични неудачници? Кого по-точно наказваш с това? Докога в желанието си да ядосаш другите, ще нараняваш себе си?

— Какво става? — попита един сънлив глас някъде до нас. Извърнах се: влачейки босите си крака, Сара влезе в кухнята. Тялото й на амазонка се полюшваше под тъмносиньото копринено потниче и боксерките. Моето тъмносиньо потниче и моите боксерки, дадох си сметка аз, като едва сега разбрах защо от няколко седмици така и все не успявах да ги намеря. Като едва виждаше през дългата си оплетена коса, тя протегна изваяните си ръце, опипа хладилника като слепец, отвори вратата, извади кутията прясно изстискан портокалов сок и я вдигна към устните си.

— Моля те, не прави това — предупредих я аз, като се опитвах да не викам.

— Кротко — отвърна ми тя с един от онези очарователни пуберски изрази, които ми се иска да изтрия от лицето на земята. Другият е: „Глей си живота“.

— В шкафа има чаши — посъветвах я аз.

Сара свали кутията и отвори шкафа, правейки всичко възможно да се увери, че съм уловила презрителното завъртане на очите й, докато се протягаше за чаша.

— Е, какво се бяхте развикали толкова преди малко? Така силно се смеехте, че ме събудихте.

За миг не можах да се сетя за какво става дума. Изглеждаше ми толкова отдавна.

— Майка ти наистина каза нещо смешно — отвърна й Джо Лин, като ме снижи мигновено в ранг на стара вещица, лишена от всякакво чувство за хумор. — За предменструалния синдром. Какво точно беше?

— Ами, не знам дали е вярно — доуточних аз. — Чух го в една комедия.

— Е, и какво беше? — Сара напълни високата си стъклена чаша с портокалов сок, изпи го на шумни глътки, после остави картонената кутия и празната чаша на плота.

— Мм-мм. В хладилника — казах аз. — В машината за миене на чинии.

Още едно завъртане на очи, докато вратите на двете съоръжения несръчно се отваряха и затваряха.

— Забрави — каза тя, като прекоси стаята и пътьом хвърли едно око към разтворения върху кухненската маса вестник. Президентът, свещеникът и Колин Френдли отвърнаха на погледа й. — Готин е — каза Сара на път към стаята си.

— Ще се омъжа за него — провикна се Джо Лин.

— Браво на теб — отвърна Сара, без да забави крачка.

[1] Friendly (англ.) — приятелски настроен мил, вежлив. — Бел.пр. ↑

Трета глава

Дойде понеделник. Имах записани пациенти на всеки час от осем сутринта до шест вечерта, с четирийсет и пет минути обедна почивка.

Кабинетът ми в центъра на Палм Бийч, само на няколко пресечки от океана, се състои от две малки помещения и една още по-малка чакалня. Стените на всяка стая са боядисани в светлорозово, мебелировката е преобладаващо сива. Купища нови списания изпълват няколко големи ракитени кошници от двете страни на тапицираните пейки, разположени до стените в чакалнята. Бях се зарекла списанията винаги да са нови, откакто един пациент влезе разплакан в кабинета ми, стиснал в ръка брой от „Нюзуик“, и ме попита дали знам, че Стив Маккуин имал рак. По това време Стив Маккуин вече беше мъртъв от години.

По стените виси еклектична колекция от картини: една черно-бяла фотография на полярна мечка с малкото си; приглушен акварел на жена, която чете под сянката на гигантска смокиня; яркоцветна репродукция на популярен плакат от Толуз Лотрек — Жан Аврил, вдигнала високо крак във вихъра на танца. В помещението се разнася класическа музика, не прекалено силно, но надявам се, достатъчно високо, за да заглушава повишените гласове, които понякога излизат иззад затворените врати на кабинета ми.

Вътре, три тапицирани в синьо и бяло кресла са подредени около правоъгълна стъклена масичка за кафе. Когато трябва, могат да се сложат и още столове. Има няколко декоративни растения, които изглеждат като истински, но всъщност са изкуствени. Никак не ме бива с цветята и ми омръзна да гледам как истинските се спаружват и умират. Освен това, погледнато символистично: умиращите растения биха отразили в негативна светлина уменията ми на терапевт.

Върху масичката за кафе е поставена малка метална кутия с бисквити, голям бележник и огромна кутия книжни кърпички. В единия ъгъл има видеокамера, която понякога използвам, за да записвам сеансите — винаги с разрешението на пациента. На стената зад главата ми има часовник, както и няколко импресионистични репродукции: нажежените водни лилии на Моне; едно спокойно селце на Писаро; люлеещото се на люлка червенобузо момиче на Реноар.

Отзад има още едно помещение, където са бюрото ми, телефона, папките, един малък хладилник, няколко сгъваеми стола и тредмила ми или „колелото на мъченията“, както напоследък му викам. Тредмилът винаги ми се е струвал идеален символ на времето: хората ходеха толкова бързо, колкото могат, без да отиват никъде. Въпреки това се стремях да прекарвам поне двайсет минути дневно върху това ужасно приспособление. Предполага се, че отпуска съзнанието, като тонизира тялото. В действителност, само ме дразни. Но пък напоследък всичко ме дразни. Виня за това хормоните си, които са в състояние на постоянно движение, както пишат по списанията. И тези статии ме дразнят. Не е кой знае колко тонизиращо, че „жените на определена възраст“, както струва ми се ги наричат французите, винаги биват изобразявани, придружени от илюстрации на изсъхнали голи клони на някога разцъфнало дърво.

Както и да е, беше понеделник, имах пациенти цяла сутрин и стомахът ми къркореше през последния сеанс преди обяд. Двойката, която седеше срещу мен, търсеше помощта ми, за да се оправи с навлезлия си в пубертета син — кисело и трудно четиринайсетгодишно момче, също както и всички останали на тази възраст. След два сеанса бе отказало да идва повече, макар родителите му да настояваха, като напразно се опитваха да намерят някакъв удачен за всички компромис. Разбира се, компромисът върши работа, само ако всички засегнати са готови на него, а синът беше готов единствено за опустошителни гневни изблици.

— Измъква се, след като си легнем — казваше госпожа Малори, докато съпругът й седеше сковано до нея. — Нямаше дори да разберем, че е излязъл, ако не ми се беше приходило до тоалетната. Видях, че свети, влязох в стаята му и няма да повярвате, беше напъхал в леглото си възглавници, за да изглежда, че все едно е още там, също както правят по затворническите филми, които дават по телевизията. Не се прибра до три сутринта.

— Къде е ходил? — попитах аз.

— Не иска да каже.

— После какво стана?

— Казахме му колко сме се разтревожили…

— Тя се тревожеше — поправи я набързо съпругът й.

— А вие? — попитах аз.

Джери Малори поклати оплешивяващата си глава. Беше елегантен мъж, облечен винаги в тъмносин костюм и вратовръзка на златисти райета, за разлика от съпругата си, която обикновено изглеждаше така, сякаш е навлякла първото нещо, изпаднало от сушилнята.

— Единственото, което ме тревожи, е полицията да не цъфне на вратата ни.

— Вече не знам какво да правя. — Джил Малори погледна от мен към съпруга си, който упорито се беше втренчил право напред. — Побърква ме от нерви. Не мога да спя, крещя на всички. Тази сутрин пак се разкрещях на малката Джени. Макар и да й обясних, че въпреки че й крещя много напоследък, това не означава, че не я обичам.

— Но въпреки това си позволявате да продължавате да й крещите — казах колкото се може по-внимателно аз. Тя ме погледна така, сякаш я бях пронизала със стрела през сърцето.

Джил, Джери, Джени, Джейсън, изредих ги наум, като се почудих дали поредицата от „Дж“-та е била преднамерена. Джо Лин, улових, че добавям, като си я представих в претъпканата съдебна зала на Уест Палм Бийч, молейки се здравият разум да я е задържал у дома.

— Има ли някакъв начин да се принуди Джейсън да идва отново? — попита майката. — Може би при психиатър…

Казах й, че идеята не е добра. Децата в пубертета не са запалени по терапията поради две основни причини: първо, вътрешно нямат ясна представа защо правят това или онова и второ, не проявяват никакво любопитство да разберат причината, поради която го правят.

Когато часът свърши и семейство Малори си отиде, аз се оттеглих в съседната стая, извадих сандвича си с риба тон от малкия хладилник и проверих телефонния секретар. Имаше две затваряния и седем съобщения: три от клиенти, които искаха да си запишат часове; едно от класния ръководител на Сара, който ме молеше да му се обадя, когато ми е удобно; две от майка ми, която ме молеше веднага да й позвъня, и едно от Джо Лин, която ме уведомяваше, че е прекарала сутринта в съда, че на живо Колин Френдли изглеждал дори още по-добре, отколкото на снимка, че повече от всякога е убедена в невинността му и че в сряда трябва да отида с нея, за да се уверя собственолично. Сряда беше ден, в който по принцип не ходех на работа. Затворих очи, поех си дълбоко въздух и се обадих на майка ми.

В гласа й се долавяше ужасена нотка, нещо, което не бях свикнала да чувам.

— Къде беше? — попита тя. — Цяла сутрин те търсих. Все на тази глупава машина попадах.

— Какво има, майче? Случило ли се е нещо?

— Проклетият господин Емерсън.

— Какво е станало с господин Емерсън?

— Обвини ме, че съм се опитала да го отровя с шарлотата с праскови, която му приготвих. Твърди, че цяла нощ повръщал. Толкова съм разстроена. Разправя на всички, че съм се опитала да го отровя.

— О, майче, толкова съжалявам. Сигурно си много разочарована. След всичките тези усилия. — Представих си я, наведена над кухненския плот, как подрежда резенчета праскови на спретнати малки редички в тавата. — Опитай се да не се тревожиш. Никой няма да го вземе на сериозно.

— Мислиш ли, че можеш да поговориш с госпожица Уинчъл? — попита ме тя, имайки предвид управителката на старческия дом. — Прекалено разстроена съм и не знам… ако ти й се обадиш и й обясниш…

— Наистина не смятам, че е необходимо, майче.

— Моля те. — Отново тази непозната тревога в гласа й.

— Добре. Какъв е телефонът й?

— Телефонът ли?

— Няма значение. — Явно майка ми не беше в състояние да си спомни подобни дреболии. — Ще го намеря.

— Ще й се обадиш веднага, нали?

— Незабавно.

— Благодаря ти, скъпа. Съжалявам, че ти създавам главоболия.

— Никога не си ми създавала главоболия. Ще ти се обадя след малко. — Затворих телефона, отхапах набързо от сандвича си и разрових из тефтерчето си за телефона на госпожица Уинчъл, като обаче реших първо да позвъня в училището на дъщеря си. Класният й ръководител се обади точно когато едно огромно парче риба се залепи на небцето ми.

— Сара отсъства от часовете — каза ми той, без излишни предисловия. — През последните две седмици е отсъствала от четири часа по математика и от два по испански.

О, господи, помислих си. Пак се започва. Не го ли минахме този етап миналата година?

— Ще поговоря с нея — казах на класния й. Почувствах се като кръгла нула, макар и да знаех, че вината си е на Сара, а не моя. Въпреки всичко се чувствах виновна. И това ми било семеен терапевт, помислих си, като преглътнах останалото от сандвича и усетих как трудно и тежко се спуска надолу по хранопровода към стомаха ми.

Обадих се на госпожица Уинчъл, набързо й обясних причината за позвъняването ми и я попитах дали не би могла да посети господин Емерсън. Може би е стигнал до момент в живота си, предположих внимателно, в който се нуждае от място, предоставящо по-цялостни грижи. Преди госпожица Уинчъл да ми отговори, настъпи моментно мълчание. Усетих, че сдържам дъха си, въпреки че не бях сигурна защо.

— Не е толкова просто — започна тя, после спря. Опитах се да си я представя, но мълчанието й ме разсейваше. Трябваха ми няколко секунди, за да оформя образа й. Когато го направих, тя изникна пред очите ми: по-възрастна с около десетина години от мен, с кожа с цвят на абанос, вдлъбната навътре брадичка, къса черна коса и очарователна усмивка. — Всъщност, и аз мислех да ви се обадя.

— Проблем ли има? — подканих я неохотно.

— Имахме няколко оплаквания — започна тя — от някои от другите наематели.

— Оплаквания? От господин Емерсън?

— От майка ви — отвърна тя.

— От майка ми ли?

Последва дълга пауза. После:

— Възникнаха известни проблеми през последните няколко месеца.

— Какви проблеми?

Ново мълчание. Явно госпожица Уинчъл беше от хората, които си мереха приказките, навик, на който винаги се възхищавах у другите, но който така и не овладях. Погледнах си часовника, после бележника с часовете. Срещу един часа беше отбелязано името: Дона Локаш.

— Сигурна съм, знаете, че майка ви обича да прави сладкиши…

— Да, разбира се. Тя готви чудесно.

Госпожица Уинчъл не обърна внимание на казаното от мен.

— Тя винаги е много мила, непрекъснато приготвя разни неща за приятелите и съседите си…

Карай направо, искаше ми се да изкрещя, но не го направих, вместо това намерих на бюрото една заблудила се бисквитка и я натъпках в устата си.

— Страхувам се обаче, че последните няколко пъти, когато правеше нещо за някого, той се разболяваше.

Очите ми се присвиха. Какво се опитваше да ми каже тази жена? Че майка ми умишлено трови съседите си, както я обвиняваше и господин Емерсън?

— Не съм сигурна, че разбирам какво се опитвате да ми кажете — отвърнах.

Настъпи нова дълга пауза. Представих си как жената се оглежда из кабинета си, потупва черните си къдрици, потърква върха на носа си.

— Вероятно просто става дума за това, че старите стомаси стават все по-деликатни и не са в състояние да понесат толкова мазна храна — предположи любезно тя. — Чудех се дали не бихте могли да намекнете на майка си за известно време да не прави за никого нищо.

Вече виждах нараненото изражение, което щеше да атакува чертите на майка ми, когато й предадях молбата на госпожица Уинчъл и това разби сърцето ми.

— Ще поговоря с нея — отвърнах аз.

— Има и още нещо — продължи госпожица Уинчъл.

Сдържах дъха си, без да кажа нищо.

— Става въпрос за обвиненията, които майка ви отправя към един от нашите служители.

— Моля?

— Нищо ли не ви е казвала?

Поклатих глава, после осъзнах, че това не е достатъчно.

— Не, нищо не ми е казвала.

— Мисля, че е прекалено сложно да навлизаме в това по телефона. Може би ще е по-добре да поговорим лично. Вероятно ще можем да се съберем и да поговорим, вие, майка ви и аз. О, имахте и сестра, нали?

Съзнанието ми мигновено възпроизведе съобщението, оставено от Джо Лин на телефонния ми секретар. Трябва да видиш този човек лично, Кейт. Изглежда дори по-добре, отколкото на снимката, и съм напълно убедена, че е невинен.

— Да, имам сестра — отвърнах аз.

— Мисля, че няма да е зле и тя да дойде. Можем да обсъдим нещата и надявам се да изясним всичко веднъж завинаги.

Майка ми, Джо Лин и аз, помислих си, като си представих Джо Лин, седнала в съдебната зала. Самотната клакьорка вероятно щеше да пропусне обяда, за да може да седне по-близо до обвиняемия, когато съдът продължи заседанието си следобед. Сигурно е облечена цялата в бяло, както обикновено, за да подчертае медния загар на кожата си. С къса пола, която разкрива краката й докрай. Да не споменаваме най-тясното от оскъдните й бюстиета. Нямаше начин Колин Френдли да не забележи Джо Лин Бейкър. Тя щеше да се постарае.

— Единственият ми свободен ден е сряда — казах на госпожица Уинчъл, като се чудех как щях да убедя Джо Лин да дойде с мен.

— Какво ще кажете за сряда, два часа? — предложи веднага жената.

— Добре.

— Очаквам с нетърпение да се видим.

Затвори. Продължавах да притискам слушалката до ухото си, чудейки се какво става. Майка ми не създаваше проблеми и никога не се оплакваше, дори и когато имаше основателна причина за това. Беше изтърпяла години на тормоз от страна на втория ми баща, без да каже една думичка, като се опитваше да предпази сестра ми и мен от неща, които вече ни бяха добре известни. Това ли правеше и сега? Все още ли се опитваше да ни предпазва?

Поклатих глава и без да искам изтиках на преден план от глъбините на съзнанието си Сара. Преставаше ли изобщо някога една майка да се опитва да предпази детето си?

Позвъних и на останалите, оставили съобщение на телефонния ми секретар, после бързо смених синята си рокля и сандалите със сив анцуг и маратонки и се качих върху тредмила. Постепенно увеличих скоростта, докато не започнах да се движа с шест километра в час, размахвайки в такт ръце отстрани, с милостиво изпразнено от тревоги съзнание. Не след дълго обаче, семейството ми вече беше с мен, образите им се прикрепваха към ръцете и краката ми като тежести, забавяха крачката ми и ме теглеха надолу.

Оставете ме на мира, скарах им се наум, като се опитах да се отърся от тях. Това си е моето време, времето само за мен самата, да се отпусна, да се освежа, тонизирам и отпочина. Ще се оправям с всичките ви проблеми после.

Но вместо да избледнеят, образите ставаха все по-ясни и по-натрапчиви. Майка ми се появи пред мен, като избягал от бутилката дух, навираше лицето си на сантиметри от моето, ръцете й ме впримчиха в задушаваща прегръдка. Дъщеря ми скочи на гърба ми и обви с крака талията ми, стисна ме с ръце за гърлото — яхна ме на конче като малко дете. Двете жени се притискаха толкова силно към мен, че едва дишах. Защо дъщеря ми бягаше от час? Какво ставаше с майка ми? И защо тези неща бяха мой проблем? Защо аз бях притисната по средата?

Не очаквай помощ от мен, предупреждаваше ме Джо Лин, докато невидими ръце се вкопаваха в глезените ми. Почувствах се така, сякаш си пробивах път през дълбок сняг. Ти никога не си ме подкрепяла, защо трябва аз да те подкрепям?

Винаги съм те подкрепяла, казах, ритайки просналия се по очи образ, като за малко не се спънах в собствения си крак. Кой те подкрепяше, докато беше с Андрю, Даниел, Питър, с всичките твои мъже, които постоянно ти трошаха кокалите и ти смазваха духа?

Да си направила нещо за мен напоследък? — попита тя и ме стисна още по-здраво.

Не се занимавай с нея, скара ми се Сара.

После ще се оправяш с нея, додаде майка ми.

Аз съм първа, намеси се Сара.

Не, аз, настоя майка ми.

Аз.

Аз.

Аз. Аз. Аз. Аз. Аз.

Затворих очи, безпокойството стягаше гръдния ми кош подобно на корсет.

— Това си е моето време — казах аз на висок глас. — По-късно ще се оправям с вас.

Мъчителното усещане изведнъж се изпари. Усмихнах се, поех си дълбоко въздух. Виждаш ли, напомних си, понякога е необходимо само да изразиш мислите си на глас. Почти мигновено обаче, мъчителното безпокойство бе заменено от гореща вълна, толкова силна, сякаш някой бе улучил мозъка ми с горяща факла. Потта се пропи през горнището; изби по челото ми; кичури коса се сплъстиха отстрани по лицето ми.

— Страхотно. Само това ми липсваше — казах аз високо, променяйки скоростта на уреда, като толкова рязко забавих темпото, че за малко не паднах, когато спря.

Хванах се за бюрото си, сграбчих някакво безалкохолно от хладилника и го притиснах към челото си. Стаята престана да се върти и горещият пристъп постепенно охладня, след което изчезна. Когато отново си погледнах часовника, почти наближаваше един и петнайсет, а аз още бях по анцуг. Бързо надникнах в чакалнята, Дона Локаш я нямаше. Бях благодарна, но и разтревожена. Не беше в стила на Дона да закъснява.

Точно измъквах горнището през главата си, когато телефонът иззвъня. Дръпнах го набързо и вдигнах, както си бях по бельо. Когато съм по сутиен с марка „Мейдънформ“ си мечтая да съм терапевт, помислих си, като си припомних една широко разпространена рекламна кампания от моята младост. Тези невинни реклами ли поставиха началото на националната ни мания по циците? — помислих си и си представих реакцията на Дона Локаш, ако влезеше и ме видеше сега.

Но Дона беше на телефона, гласът й бе пресипнал, изпълнен със сълзи.

— Много съжалявам. Знам, че закъснявам. Точно излизах, когато телефонът иззвъня.

— Дона, какво се е случило? Какво има? Ейми ли? — Дъщерята на Дона. Ейми беше изчезнала отпреди близо една година. Имах особено отношение към изчезването й, тъй като Ейми беше учила в училището на Сара и бе посещавала и някои от същите предмети. Сещам се за първия път, когато Дона Локаш влезе в кабинета ми, няколко месеца след изчезването на Ейми. Спомняла си ме от родителско-учителските срещи, беше прошепнала, крехкото й тяло прегръщаше касата на вратата, а подутите й очи почти се бяха затворили от плач, допълнително подчертавайки скърбящата измършавялост на лицето й. Нуждаела се от помощ, каза тя. Трябвало да преодолее проблемите си.

— Току-що се обадиха от полицията. Открили са труп. Имало вероятност да е Ейми.

— О, господи!

— Искат да отида до моргата. Пращат ми кола. Попитаха ме дали мога да взема някоя приятелка. Не знам какво да правя.

Знаех, че Дона се бе отдръпнала от повечето си приятели след изчезването на Ейми и че бившият й съпруг живее в Ню Йорк. Беше долетял, когато разбрал за изчезването на дъщеря си, но си бе заминал след няколко седмици, след като Ейми не беше намерена. Имаше си нова жена и семейство, за които да се грижи. Дона си нямаше никого.

— Искаш ли да дойда с теб?

— Би ли го направила? — Благодарността й беше толкова осезаема, че почти можех да я стисна в ръце. — Трябва да тръгнем веднага, което означава, че ще се наложи да отмениш останалите си сеанси. Разбира се, ще ти платя за времето и разкарването. Не бих си и помислила да те моля да го направиш, без да ти платя за изгубеното време.

— Моля те, не се тревожи за това. Денят ми не е натоварен — излъгах, като задрасках с невидимо X останалите си сеанси. — Кажи ми къде искаш да се срещнем.

— При моргата на Гън Клъб Роуд. Западно от Конгреса. Срещу затвора.

— Тръгвам веднага.

Побързах да отменя следобедните си сеанси, залепих една бележка, в която се извинявах на онези, с които не успях да се свържа, и напуснах кабинета си, за да се отправя към областната морга.

Четвърта глава

Двайсет минути по-късно завих по широката алея на областния криминално-съдебен комплекс на Палм Бийч: внушителни на брой, пясъчни на цвят сгради, които включваха шерифското управление, различни административни служби и затвора — извисяващата се над всичко останало постройка в дъното, известна с прозвището „Гън Клъб Хилтън“. Ако не бяха редиците бодлива тел, които опасваха горната част на вратите на затвора, комплексът можеше да мине и за друг вид административна служба, подобно на Районното водно управление на Южна Флорида точно от отсрещната страна на улицата.

Моргата, сплескана едноетажна постройка в предната част на комплекса, изглеждаше не особено на място, също като стар училищен фургон, натъпкан в чисто ново училище — необходим, но някак смътно нежелан. Намерих място за паркиране наблизо, загасих двигателя и останах да седя с поглед, вперен в езерото, което се простираше от другата страна на пътя. Мислите ми се стрелнаха напред към стерилната стая с едва доловим мирис на химикали. Видях се застанала малко зад Дона, очите ми гледаха леко встрани, с ръце върху раменете й. Представих си как я притискам, докато съдебният лекар дърпа белия чаршаф от стоманената носилка и открива посивялото лице на момиче, вероятно дъщеря й. Чух как извиква, видях как се олюлява назад и се свлича в ръцете ми. Ужасяващата й мъка се стовари с цялата си тежест върху мен, затисна носа и устата ми подобно на възглавница, отне ми кислорода, лиши ме от възможността да си поема дъх. Не мога да го направя, помислих си.

Щом като тя може, значи и ти можеш, скарах си се наум, измъкнах се от колата и забързах по бетонната алея към страничния вход на безличната сграда, преследвана от друг нежелан образ, по-ужасен от първия: съдебният лекар дърпа чаршафа, тялото на собственото ми дете ме гледа безжизнено.

— Сара — казах аз и високо въздъхнах.

Силно крякане разпръсна видението на всички посоки, също както куршум разбива стъкло и аз се извърнах по посока на звука. В ъгъла на сградата, близо до вратата, една голяма московска патица вардеше шепа току-що излюпени патенца. Наскоро изпразнените им черупки се търкаляха счупени и празни на тревата около тях. Загледах се удивено в неочакваната сцена, като се страхувах да се приближа, за да не подплаша малките патенца и да не предизвикам майката. Наблюдавах ги в продължение на няколко секунди, удивена от крехкостта и издръжливостта на живота, после си поех дълбоко въздух и отворих вратата на смъртта.

Дона Локаш седеше на единия от двата пластмасови стола със стоманени крака до сивкавата панелна стена на малката чакалня, до нея стоеше униформен полицай. Беше дори още по-слаба от последния път, когато я видях, и бръчките под замъглените й лешникови очи се бяха задълбочили, оформяйки големи тъмни кръгове. Кестенявата й коса бе опъната назад в конска опашка, която говореше повече за удобство, отколкото за стил. Кожичките по пръстите й бяха изгризани, а самите нокти изядени до живец. Дона скочи и се спусна към мен.

— Видя ли патенцата? — попита ме тя, гласът й беше приповдигнат, зачатъци на истерия се прокрадваха в думите й.

— Видях ги.

— Това е добро предзнаменование, не мислиш ли?

— Надявам се — отвърнах. — Добре ли си?

Тя хвърли разсеяно поглед из стаята и сниши гласа си до шепот.

— Малко ми се гади.

— Поемай си дълбоко въздух — казах й и направих същото.

Униформеният полицай се приближи с протегната ръка. Беше среден на ръст, с червеникаворуса коса и огромен гръден кош.

— Госпожо Синклер, аз съм полицай Гатлин. Благодаря ви, че дойдохте.

Кимнах.

— А сега какво?

— Ще им кажа, че сте тук.

— И после? Тук ли ще остана, или ще вляза с госпожа Локаш? — Посочих с брадичка към задното помещение.

— Никой не се допуска там — отвърна полицай Гатлин.

— Не разбирам.

— Не е като по телевизията — обясни той. — Всъщност, не позволяваме на никого да види тялото. Някои от по-модерните учреждения в областта имат специални стаи, снабдени с меко осветление, където можете да видите тялото през стъклена преграда. Но това е стара сграда, малка при това. Не разполагаме с място, нито подходящи съоръжения.

— Тогава как… — Млъкнах и прехапах долната си устна.

— Ще ви донесат снимка, която да погледнете.

— Снимка ли?

— Няма да ми позволят да видя детенцето си — каза Дона.

— Още не знаем, че е Ейми — отвърнах й аз.

— Няма да ми позволят дори да погледна снимката й — продължи Дона, сякаш изобщо нищо не бях казала. Покри устата си с трепереща ръка, едва заглушавайки пронизителния вик.

— Какво искаш да кажеш?

— Никога не позволяваме на член от семейството да види снимката — отвърна полицай Гатлин. — Травмата е прекалено голяма. Затова ги молим да доведат свещеник или близък приятел, някой, който е познавал момичето…

— Но аз не я познавах — възкликнах, като изведнъж си дадох сметка, че от мен се очаква да идентифицирам тялото. — Искам да кажа, виждала съм я само няколко пъти. Не съм сигурна, че бих могла…

— Не знаех, че няма да ми позволят да я видя — разплака се Дона, като се поклащаше напред-назад на пети. — Не знам какво да правя. О, господи, не знам какво да правя. Не знам на кой друг да се обадя. Толкова съжалявам, че те въвлякох във всичко това, Кейт. Моля те да ми простиш. Не знаех, че няма да ми позволят да я видя.

— Ще погледна снимката — побързах да кажа, като си припомних часовете, които Дона бе прекарала в кабинета ми, изливайки над семейните албуми душата си пред мен. Показваше ми Ейми като русокосо бебе, Ейми като пухкаво малко момиченце, Ейми в бална рокля без презрамки, със спускаща се на букли светлокестенява коса около бузите с трапчинки. Ейми на седемнайсетия си рожден ден, с искрящи кафяви очи, само седмици преди да изчезне. Сграбчих ръката на Дона и я стиснах силно.

— Мога да я разпозная.

Полицай Гатлин кимна и се запъти към стъклената преграда, която разделяше чакалнята от приемната. Натиснете копчето, за да бъдете обслужени, гласеше малкият надпис до внушителния черен бутон. Той натисна копчето и каза на служителя, че съм готова да извърша разпознаването.

— Защо не седнем? — предложих на Дона, като дръпнах един от четирите стола, разпръснати около кръглата пластмасова маса в средата на помещението. Тя се строполи върху него. Аз приседнах на съседния и опитвайки се да отблъсна нарастващата паника, съсредоточих вниманието си върху малката чакалня — винена на цвят изтривалка, постлана върху покрития с линолеум под от вътрешната страна на вратата, вертикални щори на прозорците, автомат за вода в единия ъгъл на стаята, два автомата, единият за безалкохолни напитки, другият за лакомства до две от стените, от тавана бръмчи приглушено флуоресцентно осветление и очертава малък безличен пейзаж в рамка и малка табела, която гласи: „Понякога дребните неща, които вършиш, могат да се окажат от голямо значение“.

Никога преди не бях виждала труп, дори и снимка на труп, освен по телевизията, и не знаех как щях да реагирам при вида на едно момиче, на годините на по-голямата ми дъщеря, проснато мъртво на носилката, макар че смъртта щеше да бъде представена чрез отдалечаващия обектив на камерата. После ми хрумна нова ужасяваща мисъл.

— Има ли някакви наранявания по лицето? — попитах, като се мъчех да запазя гласа си спокоен.

— Нямаше да ви покажем снимката, ако имаше — каза полицаят.

— Как е умряло момичето? — попита Дона Локаш от стола си. Гледаше към вратата на задното помещение, макар че погледът й бе празен и едва ли изобщо виждаше нещо.

— Множество прободни рани — отвърна полицай Гатлин със снишен глас, сякаш се опитваше да намали въздействието на думите си.

— О, господи! — простена Дона.

— Кога? — попитах аз.

— Вероятно преди няколко дни. Група деца открили тялото й тази сутрин в един парк в Стюарт.

— Но Ейми изчезна преди почти година — казах аз. — Какво ви кара да мислите, че е тя?

— Отговаря на описанието — отвърна той.

— Какво ще стане, ако не успея да идентифицирам със сигурност трупа?

— Можем да проверим зъболекарския картон, ако има такъв — обясни полицай Гатлин. — Или можем да помолим госпожа Локаш да донесе четката за коса на Ейми, нещо, върху което има отпечатъците й, за да ги свалим и да ги сравним.

Вратата на задното помещение изведнъж се отвори. Един висок, симпатичен мъж с пригладена назад прошарена коса прекоси чакалнята със снимка в ръка.

— О, господи! О, господи! — изхлипа Дона и започна да се поклаща напред-назад на мястото си.

— Това е Фред Шеридан, един от асистентите в Съдебна медицина — представи го полицай Гатлин и аз се изправих на крака. — Готова ли сте, госпожо Синклер?

— Не съм сигурна — отвърнах честно аз.

— Не се притеснявайте — каза Фред Шеридан с дрезгав, стържещ глас.

С няколко бавни стъпки се озовах при него. Преглътнах, затворих очи, казах наум една молитва. Моля те, Господи, позволи ми да узная по някакъв начин, помолих се и извиках за миг в съзнанието си образа на Ейми от последния път, когато я бях видяла. Увеличих го и се съсредоточих върху всяка черта от лицето й: луничките от двете страни на кръглата уста, луничките, осеяли чипото й носле, блестящите раздалечени кафяви очи. Тя беше хубаво момиче, средно на ръст и тегло, което означаваше, че вероятно се е смятала за прекалено ниска и прекалено дебела. Тръснах глава, отворих очи. Само ако знаеха колко са красиви в действителност, помислих си и отново си спомних за собствената ми дъщеря Сара, когато погледнах снимката в протегнатата ръка на Фред Шеридан.

— Носеше червена шнолка — изведнъж съобщи Дона Локаш.

— Какво? — извърнах се, преди снимката да успее да достигне до съзнанието ми.

— Когато излезе онази вечер, носеше червена шнолка. Беше от онези глупавите, пластмасовите, с един купидон, седнал посред куп сърца, но тя си я харесваше. Едно от децата, които гледаше през свободното си време, й я беше дало, тя я бе забутала някъде и й беше много мъчно, докато не я открих една сутрин, като оправях стаята й. Беше паднала зад скрина й и тя толкова се зарадва, когато й я показах. Беше си я сложила на косата, точно над дясното ухо, вечерта, когато излезе. Казваше, че й носела късмет. — Гласът на Дона рязко замлъкна. Тя потъна в мълчание, загледана втренчено в пода.

— Това Ейми ли е? — попита предпазливо Фред Шеридан, думите му отново ме накараха да погледна към снимката.

Лицето, което видях, беше младо, закръглено и изненадващо спокойно. Нито линии от смях набраздяваха гладката повърхност около устата му, нито бръчки придърпваха крайчетата на очите. Празна плоча, открих, че си мисля. Не бе имала дори шанса да поживее. Очите ми се напълниха със сълзи и аз се извърнах.

— Не е тя — прошепнах.

Дона нададе пронизителен вик. Мигновено се озовах при нея. Тя сграбчи ръката ми и се разрида в нея, сълзите й капеха топли и мокри по кожата ми.

— Сигурна ли сте? — попита полицай Гатлин.

— Да.

Момичето на снимката можеше и да съвпада по описание на Ейми, но носът му бе обърнат надолу, а не вирнат нагоре, долната му устна беше по-тънка, не толкова издадена. По пепелявата му кожа нямаше лунички.

Нямаше и червена шнолка.

— А сега какво ще стане? — попитах аз.

— Ще продължаваме да се опитваме да разберем коя е — отвърна полицай Гатлин, когато Фред Шеридан се оттегли обратно в задното помещение. — Ще си държим очите отворени на четири за Ейми.

— Дъщеря ми не е избягала — отвърна му решително Дона.

— Ще ви закарам до вкъщи, госпожо Локаш — каза полицаят.

— Аз ще я закарам — отвърнах.

Дона ми се усмихна с благодарност.

— Не съм сигурна, че имам сили да се изправя — обади се тя.

— Спокойно, не се притеснявай — отвърнах й, както ми беше казал преди малко асистентът от Съдебна медицина.

— Ами ти? — попита тя, докато й помагах да се изправи. — Ти как си?

— Не се притеснявай за мен.

Полицай Гатлин ни отвори вратата и ние излязохме на слънце. В земята на живите, помислих си.

— О, виж — извика Дона и посочи мястото, където преди по-малко от половин час патицата бе пазила новоизлюпените си патенца. Единственото, което беше останало, бяха дузина празни и зарязани черупки. Майката и децата бяха изчезнали.

— Какво ли се е случило с тях?

— Майката вероятно ги е завела в езерото — отвърна полицай Гатлин. — Има още едно люпило, готово да се излюпи отзад, ако искате, идете ги вижте.

— Може ли? — попита ме Дона, като малко дете.

— Щом искаш.

Сбогувахме се с полицай Гатлин и заобиколихме зад сградата. Там, в един сенчест ъгъл, се беше настанила друга московска патица, навсякъде около нея лежаха яйца.

— Виж — посочи с пръст Дона. — Има пукнатина на онова там. Сигурно е готово да се излюпи.

— Толкова е удивително.

— Може ли да погледаме малко?

— Да погледаме. — Седнах на тревата и подвих крака под мен, дългата ми дънкова пола се надипли наоколо. Поседяхме така в продължение на няколко минути, толкова неподвижно, колкото и яйцата, които наблюдавахме, без никоя от нас да проговори, всяка изгубена в собствения си свят. Аз си мислех за Сара и Мишел, за това колко бях благодарна, че са добре. Копнеех да ги притисна в прегръдките си, да им кажа колко много ги обичам. Имаха ли изобщо представа? Казвах ли им го достатъчно често? — Как се чувстваш? — попитах накрая.

— Не знам — отвърна ми Дона, гласът й беше безжизнен като момичето на снимката. — От една страна, изпитвам такова облекчение, облекчение, което не може да се изрази с думи. — Тя дълбоко въздъхна. — Но от друга страна, щях да изпитвам почти същото, ако се беше оказала тя, понеже поне щях да разбера веднъж завинаги какво се е случило с нея. В известен смисъл щеше да има някакъв завършек. Не това очакване, непрестанно очакване — отвърна тя, гласът й постепенно ставаше все по-настойчив и по-настойчив. — Да чакам телефонът да звънне, да чакам Ейми да се появи на вратата, да чакам убиецът й да дойде. Не съм сигурна колко още мога да издържа.

— Сигурно е много трудно — отбелязах, като ми се искаше да мога да кажа нещо повече, да кажа нещо, каквото и да е, което да облекчи болката й.

— Още по-трудно е с този процес — продължи тя и аз мигновено разбрах, че говори за процеса срещу Колин Френдли. — Всеки ден чета за онова животно по вестниците, какво е причинил на онези жени, и се чудя дали не е сторил същото и на моето малко момиченце. А това е повече, отколкото мога да понеса.

Аз се преместих по-близо до нея и я прегърнах.

— Знаеш ли, че чупи носовете им? — попита ме.

— Какво?

— Чупи им носовете. Това му е запазеният знак. Явно невинаги ги убива по един и същи начин, но винаги им чупи носовете. Пишеше го във вестника.

Спомних си снимката на Колин Френдли в „Палм Бийч Поуст“. („Какво виждаш в него?“ — бях попитала сестра си. „Виждам едно наранено малко момченце“, беше ми отвърнала тя.)

— Понякога ми се иска да се втурна в онази съдебна зала и да застана лице с лице с това чудовище — продължаваше Дона. — Да настоявам да ми каже дали е убил Ейми. „Кажи ми — иска ми се да изкрещя. — Просто ми кажи, така че да знам веднъж завинаги и да мога да продължа да живея живота си.“ Но после си казвам: „Не, не мога да понеса да го чуя как ми казва, че я е убил, защото ако със сигурност знам, че е мъртва, какъв живот ми е останал?“.

Не казах нищо. Двете с Дона гледахме как патицата се изправя и проверява под перата си, после отново се намества, но малко по-вдясно.

— Непрекъснато си мисля за нощта, в която изчезна — продължи Дона. — Скарахме, се, преди да излезе. Знаеш ли? Казах ли ти го?

— Не, мисля, че не си.

— И аз така мисля. Не съм го казвала на никого. Прекалено ме е срам.

— От какво?

— Поводът беше толкова глупав. Валеше. Исках да си вземе чадър; тя ми каза, че не й трябвал. Отвърнах й, че се държи като малко дете, а тя ми отговори да престана да се държа с нея като с такова.

— Дона — прекъснах я аз, — не си причинявай болка.

— Но това беше последното нещо, което й казах. Защо трябваше да вдигам толкова шум за един глупав чадър?

— Защото си искала да е добре. Защото си я обичала. И тя го е знаела.

— Понякога, когато се карахме, а то все беше за глупости, никога за нещо важно, но всичко винаги изглеждаше дяволски важно в момента, не знам, може би, защото съм самотен родител и винаги съм смятала, че трябва да компенсирам отсъствието на Роджър, не знам, вече не знам какво съм мислела, но си спомням, о, господи, искаш ли да чуеш нещо наистина ужасно? Спомням си как понякога си мислех, че ми идва много, че може би трябва да отиде да живее при Роджър, че ще ми бъде по-лесно, ако я няма при мен. О, господи! О, господи! Как съм могла да си помисля подобно нещо?

— На всеки родител му идват такива мисли от време на време — опитах се да я успокоя, като си спомних майка ми и Джо Лин, себе си и Сара. — Това не означава, че си лош човек. Нито пък лоша майка.

Като по уречен знак, яйцето, което наблюдавахме, се счупи и едно мършаво създание — мокрите пера сплъстени към мъничкия треперещ череп, човката широко отворена, очите здраво затворени — изскочи навън, нетърпеливо се отърси от предпазващата го черупка, после се катурна на една страна от усилието и остана да лежи неподвижно, проснато на земята.

— Умря ли? — изпищя Дона.

— Не, прекалено слабо е още, за да се движи.

Дона се загледа в падналото патенце.

— Трябва да разбера какво се е случило с Ейми — заяви тя.

Нищо не отвърнах. В ума ми беше Сара. Децата могат да те побъркат, мисля си, понякога дори да превърнат живота ти в абсолютен ад. Но станат ли веднъж част от живота ти, без тях вече няма живот.

Именно тази мисъл, повече от всичко останало, ме накара в сряда да придружа Джо Лин до съда.

Пета глава

В сряда пристигнах в Съдебната палата малко преди осем часа сутринта. Джо Лин вече беше стигнала близо до началото на дългата опашка, извиваща се през фоайето на великолепната, наскоро боядисана в прасковенорозово, единайсететажна мраморна сграда в самия център на Западен Палм Бийч. Джо Лин ме бе предупредила, че трябва да си в съда поне два часа преди началото на заседанието, за да си намериш място, но аз отказах категорично да дойда преди осем и тя се съгласи да ми запази ред. Докато се провирах напред, получих повече злобни погледи, отколкото ми се полагаха.

— Следващата седмица ти ще дойдеш по-рано — каза Джо Лин — или няма да ти пазя ред.

Аз й се изсмях:

— Един път ми стига.

Джо Лин само се усмихна, лениво завърза един яркорозов шал през русите си къдрици и го прикрепи с модерна малка шнолка отстрани. Шалчето беше в тон с червилото й и с високите обувки с каишка отзад. Между другото, беше се накиприла в прилепнала, дълбоко изрязана бяла жарсена рокля с голяма цепка отстрани. Застанала до нея в консервативния си, макар и в крак с модата, бежов костюм с марка „Калвин Клайн“, се чувствах като някаква повлекана — все още девствената леля — стара мома, изливаща неодобрението си върху всичко, което правят младите. Хората минаваха покрай нас, усмихваха се и махаха на Джо Лин, без изобщо да забелязват присъствието ми.

Така ставаше винаги и когато излезех някъде със Сара. Мъжете извиваха вратове, за да огледат по-добре дъщеря ми и видимо пренебрегваха присъствието ми. Защо си пилеех парите по скъпа дизайнерска мода, когато явно нямаше значение как изглеждам? Никой така и така не ме забелязваше.

Представих си Сара. Все още спеше разпростряна върху леглото си, когато напуснах къщата, което означаваше, че и днес щеше да закъснее за училище. Разбира се, вчерашното й закъснение станало по моя вина, твърдеше тя. Аз съм била започнала разправията, аз съм била тази, която непрекъснато си пъхала носа в работите й. Казах й, че нейните работи стават мои, когато ми се обаждат от училище. Тя ми кресна да си гледам живота. Въпреки прозренията, до които бях достигнала в моргата, въпреки най-добрите си намерения и новооткритата решителност, оттук разговорът тръгна на зле. И завърши със затръшването на външната врата. Последните думи на Сара отекваха надолу по иначе тихата улица: „Благодаря, че ме накарахте да закъснея за училище, госпожо Терапевт“!

Приближи се един мъж, среден на ръст, малко мърляв на вид, с дънки и тънък моряшки пуловер. Каза на Джо Лин, че отивал отсреща да си купи кафе, и я попита дали иска да й донесе нещо.

— Едно кафе ще ми дойде чудесно, Ерик — отвърна му тя. — А ти, Кейт?

— Кафе — съгласих се, усмихвайки се в знак на благодарност. Той не забеляза.

— Сметана и две лъжички захар, нали така? — попита той Джо Лин.

— Точно така.

— За мен черно — добавих, но той вече беше тръгнал. — Кой е този Ерик? — попитах я аз.

Тя повдигна рамене:

— Просто едно момче, с което се запознах на опашката онзи ден. Идва от самото начало на процеса.

Процесът вече се водеше втора седмица. Според написаното по вестниците, очакваше се да трае до Коледа. Завъртях се наоколо, като небрежно разглеждах лицата на останалите, наредили се зад мен. Куп съвсем обикновени хора, осъзнах, които чакаха възможността си да надзърнат в сърцето на безмерното зло. Младите бяха повече от старите: жените повече от мъжете: младите жени повече от всички останали, без съмнение притеглени тук от мощния двоен магнит на отвращението и привличането. Дали това, че бяха тук, ги караше да се чувстват в по-голяма безопасност, зачудих се, по-уверени в себе си? Дали се изправяха срещу най-лошите си страхове, дали виждаха собствените си демони? Или пък бяха тук, както и сестра ми, за да поискат ръката на дявола?

За пръв път влизах в новата Съдебна палата, която беше завършена през май 1995-а. Очите ми преминаха набързо през фоайето, като се опитаха да го огледат — както Лари би го направил — с преценката на строител за детайлите, но единственото, което виждах, беше огромно количество стъкло и гранит. Може би бях прекалено нервна. Може би вече съжалявах за решението си да дойда тук.

Ерик се върна с кафето ни. Моето, като това на Джо Лин, съдържаше сметана и достатъчно захар, за да предизвика диабетична кома. Усмихнах се в знак на благодарност и държах неставащия за пиене буламач между дланите си, докато изстина. Ерик поне беше запомнил присъствието ми.

След около час, префучавайки покрай нас през поредицата стъклени врати, изневиделица се появи цяла тумба мъже и жени.

— Пресата — прошепна сведущо Джо Лин.

Докато ги проследявах с очи, вниманието ми се съсредоточи върху профила на един конкретен мъж, който ми се стори някак смътно познат. Беше около петдесетте, строен, висок може би метър и осемдесет, с кестенява коса, която отиваше на скъпия, ушит по поръчка костюм. Погледът ми го придружи през детекторите за метал до ъгъла, където той изчезна.

— Колко жалко, че съдията не позволява телевизионни камери в залата — казваше през това време Джо Лин, явно беше осведомена относно цялата процедура. — Разбира се, ако имаше камери, щеше да се наложи да си подновя изцяло гардероба. Бялото не излиза много хубаво на екрана. Знаеш ли?

— Бялото не излиза много добре на екрана — поправих я, докато се опитвах да реша дали говори сериозно.

Изглеждаше поразена.

— Е, кой е умрял и те е избрал за госпожица Будна съвест?

Не си проговорихме, докато не минахме през детекторите за метал и не се качихме с наблъсканите асансьори нагоре към съдебната зала на последния етаж.

Не знаех какво да очаквам и бях сащисана, когато излязох от асансьора и открих, че гледам през огромна стена от прозорци към наистина зашеметяваща панорама на града: крайбрежната линия и океана. Приказен сън, спомням си, че си помислих, докато вървях надолу по дългия коридор, с пълното съзнание, че навлизам в един кошмар.

Зашеметяващият изглед се виждаше и от самата съдебна зала. Цялата й източна стена беше в прозорци. Процесът се водеше в съдебна зала №11А, тъй наречената церемониална съдебна зала, най-голямата в сградата. Никога преди не бях влизала в съдебна зала и с учудване открих колко позната ми се струва обстановката. Гледаните с години процеси по кината и по телевизията, плюс пуснатия сравнително отскоро съдебен канал, бяха направили мястото на действие по-достъпно, ако не и направо уютно. Ето я съдийската банка, със знамена от двете страни, мястото за свидетеля, банката на съдебните заседатели, галерията за зрители, която събираше около седемдесет и пет души, всичко точно така, както си мислех, че ще бъде.

— Колин седи там — Джо Лин кимна към една дълга, направена от тъмно дъбово дърво маса с три черни кожени стола. — По средата. — Тя вече сядаше на крайчеца на мястото си и изпъваше тялото си напред, за да вижда по-добре, макар още да нямаше нищо за гледане. Бяхме на третия ред на средния сектор, точно зад прокурорската банка и двата реда със запазени места за близките на жертвите.

— От тази страна ще виждаме Колин по-добре — обясни ми тя.

Наблюдавах как съдебната зала се изпълва, като ми се искаше сестра ми да престане да говори за подсъдимия сериен убиец, сякаш й беше близък интимен приятел.

— Почакай да видиш колко е хубав — каза Джо Лин.

Раменете на жената, която седеше точно пред нас, се стегнаха, гърбът й се изви, също като на котка. Извърнах се към дъното на залата с почервеняло от срам и неудобство лице и разсеяно се загледах в безоблачното синьо небе.

Трябваха ми няколко секунди, за да си дам сметка, че някой отвръща на погледа ми. Беше мъжът, който бях забелязала отвън, мъжът с кестенявата коса и скъпия, шит по поръчка костюм. В профил ми се бе сторил слаб и ръбат, напрегнат и недостъпен; в анфас изглеждаше по-мило, по-приветливо, не толкова респектиращо. Многото години, прекарани под яркото слънце на Флорида, бяха направили хубавото му лице да изглежда малко като телешки бокс. Имаше бръчки около месестата си уста и лешниковите очи.

Как можех да знам, че очите му са лешникови? — зачудих се, като отклоних погледа си. После веднага охотно го върнах и втренчена директно в него, видях удивено как годините се смъкват от чертите му, също както пластове боя се свалят от стените на къщата. Възрастният мъж изчезна и мястото му бе заето от осемнайсетгодишно момче. Беше облечено в бял спортен екип. На гърдите си имаше щампован с яркочервено номер 12. Потта от победата от финалната надпревара се стичаше по бузите му право в усмихващата се уста, докато приемаше овациите на тълпата от обожателки около него. „Страшен си, Боби! Браво, момче, страхотен спринт.“

— Робърт? — прошепнах аз.

Лакътят на Джо Лин ме сръчка в ребрата.

— Този, който влезе, е прокурорът, господин Ивс. Мразя го. Той наистина е решил да вкара Колин зад решетките.

Вниманието ми неохотно се насочи от миналото към настоящето, докато помощник областният прокурор и неговите колеги си проправяха път през левия сектор на съдебната зала, за да заемат местата си пред нас. Започнаха да отварят и затварят разни куфарчета, настанявайки се шумно с всичките си такъми, без да обръщат внимание на присъствието ни, сякаш изобщо ни нямаше. Господин Ивс беше сериозен на вид мъж с оредяваща коса и шкембе, което изопваше жилетката на тъмносиния му костюм. Той разкопча най-горното си копче и седна. Колегите му, мъж и жена, които изглеждаха достатъчно млади, за да му бъдат деца и достатъчно си приличаха, за да бъдат брат и сестра, имаха подобни на неговото сериозни изражения. Дрехите им бяха семпли и невзрачни. Почти като моите, сепнах се аз, като си помислих, че трябваше да си сложа един шал, за да поосвежа нещата и едновременно с това се удивих как изобщо ми хрумват подобни нелепи идеи. Бавно оставих погледа ми да се върне към дъното на залата.

Момчето с червено-белия спортен екип го нямаше. Отзад седеше един възрастен мъж със скъп кафеникав костюм, който в момента водеше оживен разговор със съседа си. Зачаках го да се обърне към мен, но и след няколко минути той все така продължаваше да разговаря с мъжа до себе си и аз се отказах. Разочарованието остро прободе ребрата ми, също като лакътя на Джо Лин. Без съмнение се бях припознала, казах си. Робърт Кроу беше едно момче, с което излизах в гимназията и което не бях виждала, откакто семейството му напусна Питсбърг, заминавайки незнайно за къде. Спомням си колко благодарна бях, че напуснаха щата — това направи факта, че ме беше зарязал, много по-лесен за понасяне. Какво ли правеше сега?

Тръснах глава, въздъхнах сърдито и укротих крака, който потропваше нервно по пода, с разтрепераната си ръка. Сърцето ми биеше необяснимо бързо. Бяха изминали повече от трийсет години, откакто за последен път бях видяла Робърт Кроу. Можеше ли наистина все още да оказва такова въздействие върху мен?

— Ето го, идва — съобщи възбудено Джо Лин. Изви се от мястото си до пътеката и кръстоса крак върху крак, за да увеличи максимално ефекта от цепката на полата. Над залата се спусна напрегнато мълчание. Колин Френдли влезе в съда през една врата в предната част на помещението и бе отведен до мястото си от един полицай. Адвокатите му мигновено станаха да го поздравят. Обвиненият в убийство беше облечен в консервативен син костюм, прасковена на цвят риза и кашмирена вратовръзка. Чупливата му черна коса бе сресана спретнато назад и изглеждаше точно като на снимката в неделния вестник. Видях как очите му се плъзгат свободно из залата, ловец, който търси жертвата си, помислих си и потръпнах, когато погледът му се спря за миг върху Джо Лин.

— Боже мой, видя ли това? — прошепна тя, като стисна ръката ми, дългите й нокти се впиха в дланта ми. — Погледна ме.

Помъчих се да си поема въздух, не успях. Без никакво усилие, Колин Френдли беше изсмукал целия кислород от залата. Усетих, че ми се завива свят, главата ми олекна.

— Видя ли това? — настояваше Джо Лин. — Той ме забеляза. Той знае, че съм тук, за да го подкрепям.

Жената, която седеше точно пред нас, ядосано се извърна от мястото си, после мигновено се обърна напред.

— Какъв й е проблемът? — попита възмутено Джо Лин.

— Господи, Джо Лин — заекнах. — Чуй се само! Чуваш ли се какво приказваш?

— Какъв ти е проблемът?

Съдията влезе в залата няколко минути по-късно. Почтително, всички ние станахме на крака, после отново заехме местата си. Съдия Келнър беше с подходяща за случая прошарена коса и приличаше точно на съдия. Вероятно по-млад от мен, помислих си.

След това влязоха съдебните заседатели: седем жени, пет мъже и още две жени за заместнички, всичките със значки, които ги идентифицираха като съдебни заседатели. От четиринайсетимата, осем бяха бели, четирима — чернокожи, двама — някъде по средата. Бяха спретнато облечени, почти изненадващо спортно. Или поне аз бях изненадана. Явно бях единствената в залата, освен юристите и подсъдимият, облечена в костюм. С изключение на Робърт Кроу.

Главата ми отново се извъртя към дъното на залата. Този път Робърт Кроу гледаше право към мен. Той се усмихна и прошепна:

— Кейт?

Усетих как сърцето ми се качи в гърлото, дробовете ми изведнъж се изпълниха с ужас. Няма за какво да се притесняваш, казах си. Само защото си в едно помещение с подсъдим, обвинен в серийни убийства, и старо училищно гадже, не значи, че трябва да се притесняваш.

В следващия миг се почувствах така, сякаш някой бе запалил клечка кибрит във вътрешностите ми. Усетих как органите ми се сбръчкват и изчезват сред невидимите пламъци. По челото ми и над горната ми устна изби пот. Раздърпах яката на бежовата си блуза, като се подвоумих дали да не си съблека сакото.

— Много е топло тук — прошепнах на Джо Лин.

— Не, не е — отвърна тя.

Приставът призова за тишина и съдията нареди на прокурора да призове първия си свидетел. Температурата в залата се нормализира. Джо Лин се въртеше притеснено на стола си, докато една спретната на вид млада жена на име Анджела Ригърт се заклеваше.

— Погледни я само — мърмореше си под носа Джо Лин. — Колко е трътлеста и невзрачна. Само може да си мечтае да си хване мъж като Колин.

Колин Френдли сякаш я чу и бавно извърна поглед към нея. Едва доловима усмивка потрепваше в ъгълчетата на устните му.

Джо Лин кръстоса, после разкръстоса крака.

— Ние сме с теб, Колин — прошепна тя.

Усмивката му стана по-явна, после той отново насочи вниманието си към свидетелското място.

— Ще му дам телефонния си номер. — Джо Лин вече ровеше из бялата си сламена чанта за листче.

— Да не си се побъркала? — Искаше ми се да я цапардосам отзад, за да й дойде умът в главата.

Също като скъпия стар татко, помислих си с отвращение, учудена от първичността на инстинктите си. Никога през живота си не бях удряла, нямаше да го направя и сега, независимо колко изкушаващо изглеждаше. Втренчих се в тила на Колин Френдли. Явно, човекът извикваше най-доброто в мен.

Джо Лин вече драскаше набързо името си и телефонния си номер върху някакво парченце хартия.

— Ще му го дам през почивката.

— Ако го направиш, ще си тръгна. Кълна се, веднага си отивам.

— Тогава няма да дойда с теб при мама — отвърна ми тя, като вдигна пръст към устните ми, за да ме накара да замълча.

Хвана ме. Единственият начин, по който бях успяла да я убедя да присъства на следобедната среща, беше, като се съгласих да я придружа до съда. Макар че тя настоя да променим времето на срещата за четири часа, така че да не трябва да „изоставя“ Колин преди разпускането на съда. Не знаеше, че вече така и така бях решила да остана до края.

Все още не бях сто процента сигурна какво точно правя в съдебната зала. Наистина ли смятах, че мога да науча нещо, с което да помогна на Дона Локаш? Или се опитвах да държа изкъсо сестра ми, да я предпазя от Колин Френдли, да я предпазя от самата нея? Или беше просто от любопитство? Не знам. И вероятно никога не ще узная.

— Кажете името и адреса си — нареди приставът на свидетелката, нисичка, леко пълничка млада жена, която изглеждаше уплашена и притеснена. Малките й очи отказваха да погледнат към масата на обвиняемия.

— Анджела Ригърт — промълви тя едва доловимо.

— Ще трябва да говорите по-високо — подкани я любезно съдия Келнър.

Анджела Ригърт си прочисти гърлото и отново си каза името. Вторият път беше малко по-силно. Цялата зала се наклони напред в желанието си да чува по-добре. Каза си и адреса: Олив стрийт 1212, Лейк Уорт.

Прокурорът беше станал и закопчаваше копчето на тъмносиньото си сако, по начина, по който винаги го правят по телевизията.

— Госпожице Ригърт, на колко сте години? — започна той.

— На двайсет — отвърна тя. Изглеждаше така, сякаш не беше съвсем сигурна.

— И от колко време познавахте Уенди Сабатело?

— Бяхме най-добри приятелки от четвърти клас.

— Коя е Уенди Сабатело? — попитах аз.

— Една от жертвите — отвърна Джо Лин, думите се изплъзнаха от ъгълчето на устата й.

Втренчих се в скута си, не бях сигурна дали ми се слуша повече.

— Можете ли да ми кажете какво се случи през нощта на 17 март 1995?

— Отидохме на някакъв купон. Родителите ги нямаше и бяха дошли много хора.

— По кое време отидохте?

— Около девет.

— И купонът вече беше в разгара си?

— Започваше да става весело. Имаше страшно много хора и музиката гърмеше.

— Познавахте ли всички?

— Не. Имаше много хора, които никога преди не бях виждала.

— Видяхте ли обвиняемия?

Анджела Ригърт неохотно погледна към подсъдимия, после бързо се извърна.

— Първоначално, не — прошепна тя.

— Извинете, бихте ли повторили?

— Видях го чак по-късно.

— Но сте го видели?

— Да, беше в задния двор. Видях го, когато излязохме навън да подишаме малко въздух.

— Разговаряхте ли с него?

— Той ме заговори.

— Ще ти се — измърмори Джо Лин.

— Какво ви каза?

— Нищо особено. „Чуден купон“, „чудесна нощ“, нещо такова.

— Уенди Сабатело с вас ли беше по това време?

— Да. Мислеше, че е готин.

— Протестирам, Ваша светлост — възрази един от адвокатите на защитата, като скочи на крака. — Свидетелката може ли да чете мисли?

— Тя ми го каза — отвърна високо Анджела Ригърт.

— Протестирам — възрази отново адвокатът. — Косвени показания.

— Протестът се отхвърля.

Свидетелката изглеждаше объркана, сякаш не беше съвсем сигурна какво точно се бе случило. Не беше единствената.

— Каза ли ви нещо друго за него?

Анджела Ригърт кимна.

— Че имал невероятни очи.

— А вие как смятахте?

— И аз го намирах за готин, малко по-възрастен от повечето от момчетата там.

— После какво стана?

Свидетелката преглътна и прехапа долната си устна.

— Влязохме отново вътре.

— Говорихте ли пак с Колин Френдли?

— Аз не, но по-късно Уенди каза, че щяла отново да излезе да поговори с него.

— И?

— Тогава я видях за последен път.

— Повече изобщо ли не се върна?

— Не. Когато по-късно отидох да я търси, за да й кажа, че съм готова да си ходим, нея я нямаше.

— А обвиняемият?

— И него го нямаше.

Прокурорът се усмихна.

— Благодаря ви, госпожице Ригърт. — Той кимна към защитата. — Свидетелката е ваша.

Адвокатът на защитата вече беше на крака и закопчаваше сакото си. Беше атлетичен на вид мъж, рус и дебеловрат, мускулите по ръцете му ясно се открояваха под сакото на сивия копринен костюм.

— Госпожице Ригърт — започна той, като предъвкваше всяка сричка. — Имаше ли нещо за пиене на този купон?

Анджела Ригърт се отпусна назад на стола си.

— Да.

— А наркотици?

— Наркотици ли? — повтори тя, явно объркана.

— Марихуана? Кокаин?

— Не съм видяла някой да смърка кокаин.

— Вие пихте ли? — настоя адвокатът.

— Изпих няколко бири, да.

— Бяхте ли пияна?

— Не.

— Пушихте ли марихуана?

— Протестирам, Ваша светлост — възрази господин Ивс. — Свидетелката не е на подсъдимата скамейка.

— Свързано е с психическото състояние, господин съдия. Това директно влияе върху способността на свидетелката да разпознае клиента ми.

— Протестът се отхвърля. Моля, отговорете на въпроса, госпожице Ригърт.

Момичето се поколеба, изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да се разплаче.

— Дръпнах си няколко пъти — призна накрая.

— Няколко дръпвания от цигара с марихуана и няколко бири, нали така?

— Да.

— Хвана ли ви?

— Не.

— Но сте излезли навън да подишате малко чист въздух?

— Вътре беше горещо и пълно с народ.

— А навън?

— Навън беше по-добре.

— Тъмно ли беше?

— Да.

— Значи — заяви адвокатът на защитата, като застана право пред съдебните заседатели, — било е тъмно, пили сте и сте пушили марихуана… — Замълча, за да подсили ефекта от думите си. — И продължавате да твърдите, че със сигурност можете да разпознаете клиента ми?

Анджела Ригърт изпъна рамене и погледна право към Колин Френдли.

— Да — отвърна тя. — Сигурна съм, че беше той.

— А, госпожице Ригърт — попита адвокатът, сякаш случайно се беше сетил, — носите ли очила?

— Понякога.

— Носехте ли ги онази вечер?

— Не.

— Благодаря ви. Нямам повече въпроси. — Адвокатът бързо се върна на мястото си.

— Браво — каза Джо Лин и аз бях принудена да се съглася с нея. За по-малко от минута, адвокатът на Колин Френдли чисто и просто беше разбил показанията на Анджела Ригърт, поставяйки ги под основателно съмнение.

— Можете да се оттеглите — нареди съдия Келнър на свидетелката.

Анджела Ригърт си пое дълбоко въздух и слезе от свидетелското място. Очите на Джо Лин я фиксираха с поглед, докато минаваше покрай нас и излизаше от залата.

— Каква задръстенячка — заяви Джо Лин, докато викаха следващия свидетел.

— Обвинението призовава Марша Лейтън.

Погледнах към централния сектор в мига, в който Колин Френдли се обърна към нас. За частица от секундата очите ни се срещнаха. Той дръзко ми намигна, после погледна встрани.

Шеста глава

Беше почти четири и половина, когато стигнахме до апартамента на майка ни, който се намираше на булевард „Палм Бийч Лейкс“, няколко километра западно от I-95.

— Какво си се разбързала толкова? — попита Джо Лин. Тя се поклащаше на тънките си колкото молив токчета зад мен, докато аз претичвах през паркинга към шестетажната сграда, която наподобяваше най-вече на огромен лимонов пудинг. — Няма къде да ти избяга.

— Казах на госпожа Уинчъл, че ще бъдем тук в четири часа — напомних й. — Не й стана особено приятно. Трябвало да тръгне до пет.

— Е, и кой е виновен, че закъсняхме?

Не казах нищо. Джо Лин беше права. Фактът, че бяхме закъснели с почти половин час, беше изцяло по моя вина. И на Робърт.

Той ме чакаше на излизане от съдебната зала в края на деня.

— Съжалявам, че те изпуснах по обяд — побърза да ми се извини, докато аз се опитвах да не забелязвам колко ясни бяха лешниковите му очи. — Бързах за среща.

— Как си? Какво правиш тук? — попитах, а гласът ми беше с една октава по-висок от обичайното. Бях благодарна, че Джо Лин не е до мен, за да стане свидетел на завръщането ми към пубертета. Тя все още позираше до вратите на залата, като чакаше да й се отвори възможност да заговори един от адвокатите на Колин Френдли. Беше прекарала по-голямата част от обедната почивка да съчинява писмо до чудовището, след като бе решила, че телефонният й номер не е достатъчен израз на подкрепа. Колин Френдли трябвало да знае защо е убедена в невинността му, заяви ми тя. Аз й препоръчах да иде на психиатър.

— Какво правя в Палм Бийч или какво правя в съда? — Бръчиците около очите на Робърт Кроу се свиха по начин, който ми подсказа, че той добре осъзнава ефекта, който оказва върху мен, и че му е забавно, вероятно дори се чувства поласкан. — И аз мога да те попитам същото.

— Живея тук. В Палм Бийч. Е, всъщност в Палм Бийч Гардънс. Преместихме се преди около седем години. — Всъщност държеше ли да чуе всичко това? — А ти?

— Семейството ми се премести в Тампа, след като завърших гимназия — каза той съвсем непринудено. — Отидох в Йейл, после, щом завърших, се присъединих към нашите във Флорида, срещнах едно момиче, ожених се, преместих се в Бока, разведох се, преместих се в Делрей, отново се ожених, преместих се в Палм Бийч.

— Значи си женен — казах аз и мигновено ми се прииска везните на справедливостта да се стоварят върху главата ми.

Той се усмихна.

— Имам четири деца. А ти?

— Две момичета.

— А съпруг?

— О, да, разбира се. Лари Синклер. Запознахме се в колежа. Не мисля, че го познаваш — дрънках аз, без да спирам, искаше ми се някой да натика тапа в устата ми. Цял живот ми се е искало да бъда загадъчна жена, една от онези, които тайнствено се усмихват и говорят малко, вероятно, защото нямат какво толкова да кажат, но всички винаги решават, че е защото са прекалено вглъбени в себе си. Във всеки случай, никога не ме е бивало да бъда загадъчна. Майка ми вечно казваше, че можеш да видиш всичко, изписано на лицето ми.

Робърт Кроу тръсна глава и разкри няколко прошарени кичура по слепоочията си. Правеха го да изглежда по-изискан, помислих си.

— Само един съпруг? — попита ме той.

— Доста скучно — отвърнах аз.

— Доста удивително — възпротиви се той. — Е, какво те води в съда днес?

Погледнах към сестра си, която все още развълнувано се въртеше около вратите на залата.

— Да ти кажа честно, не съм много сигурна. Ами ти? Репортер ли си?

— Не точно. Притежавам радиостанция, WKEY.

— О, така ли! — Надявах се, че не прозвучах толкова впечатлена, колкото се почувствах в действителност.

— По принцип не би трябвало да съм тук. Имаме репортери, които отразяват процеса естествено…

— Естествено — съгласих се аз.

— Но имах среща за обяд наблизо, така че реших… — Той замълча. — Много си хубава — каза.

Разсмях се високо. Вероятно, за да не припадна.

— Защо се смееш? Не ми ли вярваш?

Усетих как бузите ми пламват, коленете ми омекват, телесната ми температура се повишава. О, естествено, възмутих се аз, намери кога да се превърнеш в червена, трепереща потна маса. Това здравата ще го впечатли.

— Просто от много отдавна никой не ми е казвал, че съм хубава — чух се да казвам.

— Лари не го ли прави? — Той се усмихна, извивайки устни около името на съпруга ми. Играе си с мен, помислих си.

На вратата настъпи леко раздвижване. Адвокатите на Колин Френдли напускаха съда.

— Господин Арчибалд — чух как се провиква сестра ми и я видях да напъхва писмото, чието съчиняване й бе отнело обедната почивка, в сивия копринен костюм на адвоката, — чудех се дали бихте се погрижили Колин да получи това. Много е важно.

— Жалка картинка — отбеляза Робърт Кроу.

— Кое?

— Съдебните изтребителки. На всеки процес ги има. Колкото по-отвратително е престъплението, толкова по-страстни са катеричките. — Той поклати глава. — Да им се неначуди човек.

— За какво?

— За това какъв живот водят тези бедни заблудени души. Искам да кажа, виж тази жена. Не изглежда никак зле; вероятно няма да й е трудно да си хване някого и въпреки това предпочита да тича след тип, на който му става, като убива и обезобразява жени. Не го разбирам. А ти?

Поклатих глава, макар в действителност да не обърнах кой знае какво внимание на нищо от казаното след „не изглежда никак зле“. Само преди минутка беше казал, че аз съм хубава, а Джо Лин „не изглеждала никак зле“. След като веднъж се бях превърнала в празноглава ученичка, просто не можех да си го избия от ума.

— Е, какво прави съпругата на Лари, когато не посещава сензационни процеси? — попита той.

Повторното споменаване на името на съпруга ми ме откъсна от бленуванията ми.

— Терапевт съм.

— Да бе, спомням си, че винаги те е влечало към подобен род неща. — Успя да направи така, че да прозвучи сякаш наистина е слушал всичко, което съм му разказвала преди трийсет години. — Значи малката Кейт Лейтимър се е превърнала в жената, която винаги е искала да бъде.

Бях ли? — запитах се. Ако бе така, защо тогава тази жена ми се виждаше толкова непозната?

— Добре, Кейт Лейтимър, много се радвам, че те видях след всичките тези години. — Той приближи лицето си към моето. Щеше ли да ме целуне? Щях ли да го оставя? Нима бях абсолютна идиотка?

— Сега се казвам Кейт Синклер — напомних и на двама ни.

Като наклони глава на една страна, без да ме изпуска от поглед, той взе ръката ми и бавно я вдигна към устата си. Устните му докоснаха кожата ми. Дори не искам да описвам въздействието, което имаше това върху тялото ми — то така и така се мъчеше да остане изправено и да не се разпадне на части.

— О-о — каза той.

Замръзнах.

— Какво има?

— Катеричката се насочва към нас.

— Добре, вече можем да вървим — заяви Джо Лин, като застана до мен, а очите й се стрелкаха ту към мен, ту към Робърт Кроу.

— Джо Лин — казах аз, — да те запозная с Робърт Кроу. Робърт, това е сестра ми. Джо Лин Бейкър.

— Моля те, застреляй ме още сега — възкликна той и аз се разсмях. Добре беше да възвърнеш отново самообладанието си.

— Пропуснах ли нещо? — попита Джо Лин. Гласът й бе спокоен, но очите й излъчваха позната комбинация от гняв и обида. Не обичаше да се чувства пренебрегната. Ненавиждаше да й се подиграват.

— Със сестра ви се познаваме от гимназията — каза Робърт, сякаш това обяснение беше достатъчно.

Поради някаква причина, то изглежда я задоволи.

— Наистина ли? Е, тогава предполагам, че можете да ми поблагодарите за това мини събиране на випуска. Аз я довлякох тук и да ви кажа, никак не беше лесно. — Тя се наведе да стисне ръката му, гърдите й за малко не се изсипаха във въздуха между тях.

— Да, спомням си, че беше доста трудно да накараш Кейт да направи нещо, което не иска. — Усмивката на Робърт стана още по-дяволита. В гимназията в продължение на шест месеца се беше опитвал да ме прелъсти, след което, когато стана явно, че съм безнадежден случай, ме беше пуснал като пословичния горещ картоф.

— Трябва да тръгваме — заяви Джо Лин, след което заговорнически се наведе към Робърт. — Майка ни тероризира наемателите в старческия дом, в който живее. Имаме среща.

— Интересно семейство — отвърна Робърт Кроу, докато Джо Лин ме отвеждаше.

— Е, спала ли си с него? — попита ме тя на път към Палм Бийч Лейкс.

— Не, разбира се, че не.

— Но ти се е искало — настоя тя.

— Бях на седемнайсет; не знаех какво ми се иска.

— Искала си да спиш с него, но си била толкова примерна, че не си го направила и винаги си съжалявала за това.

— За бога, Джо Лин, не съм се сещала за този човек от години.

Когато отказах да го обсъждам повече, Джо Лин се впусна да прави разбор на днешното съдебно заседание. Анджела Ригърт се била провалила като свидетелка, заяви тя. Показанията й били от полза повече за защитата, отколкото за обвинението. Нямало значение, че била поставила обвиняемия близо до жертвата малко преди изчезването на момичето. Всичко, което съдебните заседатели щели да запомнят, било, че Анджела Ригърт е една къркаща бира пушачка на марихуана, полусляпа и полудебилна.

Марша Лейтън бе охарактеризирана по подобен начин и също отхвърлена, както и останалите от днешните свидетели, които до един поставяха Колин Френдли неизменно в близост до убитите момичета по време на изчезването им.

— Неубедително — продължаваше да упорства Джо Лин. — Всеизвестно е, че показанията на очевидци са недостоверни.

Нямаше смисъл да се спори. Джо Лин винаги бе вярвала точно в онова, в което искаше да вярва. Виждаше онова, което искаше да вижда. Когато гледаше Колин Френдли, виждаше едно самотно малко момче с тъжна усмивка и вярваше, че е невинен, че е жертва — като всяка една от жените — в убийствата, в които бе обвинен. Вероятно дори нещо повече.

По същия начин беше и с Андрю, и с Даниел, и с Питър. Андрю, за когото се бе омъжила на осемнайсет, първо й счупи едната ръка, после другата. Даниел, за когото се омъжи шест години по-късно, й открадна парите и пукна ребрата й. Питър, за когото се омъжи малко след трийсет и втория си рожден ден и се разведе малко преди трийсет и третия, я хвърли надолу по стълбите през първата им брачна нощ. И въпреки това, в края на краищата, Андрю, Даниел и Питър бяха тези, които я напуснаха. Опитах се да я накарам да отиде на терапия, но тя не искаше и да чуе.

— Мама е виновна — шегуваше се. („В шегата винаги има доза истина“, казваше майка ни, раменете й увисваха, тя приемаше вината.)

— Би ли намалила малко темпото — изквича Джо Лин, когато стигнахме до входа на старческия дом.

— Защо трябваше да си обуваш обувки на толкова високи токчета? — попитах, като прехвърлих раздразнението си от нея към кокетните й обувки.

— Не ти ли харесват?

Фоайето беше обширно и приветливо, боядисано цялото в бяло, с много зеленина и покрити с дамаска на ярки цветя кресла. Поне дузина възрастни мъже и жени седяха в редицата бели ракитени люлеещи се столове и гледаха през огромния прозорец, сякаш бяха на автокино. Оредяваща коса, старчески петна, прегърбени рамене и хлътнали лица, един възрастен мъж си играеше с копчелъка си, една старица си наместваше зъбите — гледах ги и виждах бъдещето. Уплаши ме до смърт.

Майка ни ни чакаше пред кабинета на госпожа Уинчъл.

— Къде бяхте? Ти никога не закъсняваш. — Тя погледна от мен към Джо Лин.

— Не ме гледай така — незабавно й отговори Джо Лин, готова да се отбранява.

— Просто си мислех колко е хубаво, че те виждам — каза майка.

Джо Лин издаде нещо средно между смях и сумтене и извърна очи.

— Съжалявам, майче — обясних. — Аз бях виновна. Срещнах един стар приятел от гимназията.

— С когото й се искало да спи, но не спала — допълни Джо Лин.

— Какво? — попита майка ми.

— Джо Лин…

— Вярно е — продължи Джо Лин, като се усмихна на майка. — Каза ли ти, че ще се омъжвам?

Отидохме на срещата. Госпожа Уинчъл, облечена в доматеночервен костюм, който отиваше на тъмната й като кадифе кожа, но се биеше с останалото от нейния преобладаващо яркожълт кабинет, не направи никакво усилие да прикрие неколкократните поглеждания към часовника си. Не можела да ни отдели много време, предупреди ни тя, още преди да бяхме започнали. Били сме закъснели почти четирийсет минути, а тя била поела ангажимент за вечеря в Бока.

„Ожених се. Преместих се в Бока. Разведох се. Преместих се в Делрей.“

— Вероятно бихте могли да споделите с дъщерите си оплакванията си относно господин Ормсби — започна госпожа Уинчъл.

Майка ни първо изглеждаше изненадана, после смутена. Явно нямаше ни най-малка представа за какво говори госпожа Уинчъл.

— Не ми ли казахте, че господин Ормсби ви тормози? — настоя госпожа Уинчъл. — Фред Ормсби е един от портиерите — обясни тя и си погледна часовника.

— Чудесен човек е — добави майка ни.

— Не ви се е обаждал по телефона посред нощ, така ли?

— Защо да ми се обажда?

Сега госпожа Уинчъл изглеждаше смутена.

— Е, разбира се, няма за какво. И със сигурност не ви се е обаждал. Просто повтарям онова, което ми казахте.

— Не, не ми се е обаждал — повтори майка ми. — Фред Ормсби е чудесен човек. Той никога не би направил подобно нещо. Сигурно не сте ме разбрали както трябва.

— Тогава значи няма проблем? — попита сестра ми и скочи на крака.

— Явно няма — усмихна се госпожа Уинчъл видимо облекчена, че срещата е достигнала до толкова изненадващо бърз и задоволителен завършек. И да таеше някакви други притеснения, нямаше ни най-малкото намерение да навлиза в тях точно сега.

— Какво трябваше да значи това? — попитах сестра ми, докато се качвахме заедно с майка ни с асансьора до четвъртия етаж.

Джо Лин повдигна рамене.

— Госпожа Уинчъл изглежда нещо е объркала обитателите.

— Никак й нямам вяра на тази жена — намеси се майка ни.

Джо Лин се разсмя.

— Не ти харесва просто, защото е черна.

— Джо Лин! — извиках аз.

— Госпожа Уинчъл черна ли е? — попита майка.

— Как може да не знае, че жената е черна? — прошепнах, докато излизахме от асансьора и се запътвахме към боядисания в прасковенорозово коридор. — Да не би да й има нещо на очите?

— Просто не е забелязала.

— Как може да не забележиш подобно нещо?

— Някой някога да ви е учил, че не е възпитано да се шепне зад гърба на хората? — попита рязко майка ни, като спря пред вратата на апартамента си, без да понечи да отвори.

— Какво чакаш? — попита Джо Лин. — Вътре няма никой.

Майка ми бръкна в джоба си за ключа. Беше елегантно облечена в бледорозова пола и същия на цвят пуловер, освежен от един ред перли.

— Просто си мислех.

— За какво? — попитах аз.

— За това какво съм направила, че госпожа Уинчъл не ме харесва. — В гласа й напираха сълзи.

— Не те харесва, защото си еврейка — заяви Джо Лин.

— Еврейка ли съм? — попита майка.

— Шегува се, мамо — побързах да се намеся, като погледнах към Джо Лин. Почувствах се като Алиса на чаеното празненство при Лудия шапкар.

— И аз — отвърна майка, като дяволито се усмихваше, докато влизахме в малкия й едностаен апартамент. — Къде ти е чувството за хумор, Кейт?

Забравих го в съда, отвърнах наум, очите ми обходиха стаята с един поглед. Във всекидневната имаше диван двойка и съответното кресло, със стъклена масичка за кафе, натъпкана помежду им и един сврян в ъгъла лампион. Мои снимки, снимки на дъщерите ми и Джо Лин, покриваха всички възможни повърхности, включително и перваза на прозореца, който се намираше на отсрещната страна и гледаше към паркинга отдолу.

— Горещо е като в пещ. На колко си надула радиатора? — Джо Лин се приближи до термометъра. — Двайсет и девет градуса. Как издържаш?

— На старите хора им е студено — отвърна майка.

Свалих си сакото и го метнах на облегалката на бежовото кресло.

— Какво правиш? — възкликна Джо Лин, грабна го и ми го подаде обратно. — Няма да стоим.

— Можем да останем няколко минути.

— Разбира се, че ще останете — настоя майка. — Ще си хапнем сладкиш.

— Няма начин — отвърна Джо Лин. — Ще се опиташ да ни отровиш, както си направила със стария господин Емерсън.

Майка ни вече се беше отправила към малкия кухненски бокс, отваряше хладилника и вадеше леко изкривения на една страна сладкиш.

— О, Джо Лин — каза тя. — Пак с плоските ти шеги.

— Какво е това? — попитах аз, като се приближих зад нея и видях голяма бутилка препарат за миене на чинии на най-горната полица на хладилника. — Мамо, какво търси това в хладилника?

Джо Лин мигновено се озова до нас.

— Господи, майко, с това ли готвиш?

— Разбира се, че не — скара ни се майка, като извади препарата за миене на чинии от хладилника и го сложи отстрани на мивката. — Вие никога ли не правите грешки?

— Нещо не е наред — казах на път за вкъщи. — Не е съвсем с ума си.

Джо Лин пренебрежително размаха пръст във въздуха.

— Объркала се е.

Поканих Джо Лин на вечеря и й бях много благодарна, когато отказа. Искала да си почине и да се наспи добре през нощта, каза ми тя, за да изглежда свежа за утрешния ден в съда. Важно било Колин да има привлекателни хора около себе си, за да не пада духом. Освен това, адвокатите му можели да се опитат да се свържат с нея и не искала да пропусне обаждането им.

Оставих я пред ниската сграда, близо до Блу Херон Драйв, в която се намираше апартаментът й. Проследих я как влиза необезпокоявана от никого във фоайето. Сестра ми въздишаше по сериен убиец, а майка ми си държеше препарата за миене на чинии в хладилника. Интересно семейство, наистина, помислих си, спомняйки си думите на Робърт, докато завивах обратно към I-95.

Е, аз нямам нищо общо със сестра ми. Аз съм зряла, уравновесена, не се поддавам на поривите на въображението. Ако не друго, поне съм стъпила здраво на земята. Давам си ясна сметка за силните си страни и недостатъците; примирила съм се със слабостите и комплексите си. Определено не съм сантиментална; и със сигурност не съм романтичка. Така че какво означаваше това, че изведнъж необяснимо, неустоимо желаех отчаяно един мъж, когото не бях виждала от повече от трийсет години, един повърхностен сваляч, който ми завъртя главата и после, когато разбра, че няма да му бутна, ме заряза? Защо не можех да изтрия лукавата му усмивка от ума си? „Много си хубава“ — баналната фраза се въртеше непрестанно в главата ми, като фон към носовото пеене на Дуайт Йокъм на вълните на WKEY. Зачудих се кога бях сменила станцията.

Всъщност не се изискваше кой знае каква психоанализа, за да изясня душевното си състояние: остарявах, животът ми с Лари се бе зациклил в удобството на навика; виждах отблясъците от собствената си тленност в лицето на майка ми; сестра ми ме влудяваше. Робърт Кроу ме връщаше обратно към младостта ми, невинността ми, напомняше ми, че целият ми живот е пред мен. Плюс, разбира се, че беше символ на всичко желано, но недостижимо. Беше онзи, който си бе отишъл.

Джо Лин беше права. Много ми се бе искало да спя с него, когато бях на седемнайсет. Бях се изкушавала не веднъж и дваж да захвърля всички задръжки и предразсъдъци, заедно с всичко върху мен. Не бях сигурна какво ме бе спряло, освен увереността, че ако веднъж се предам, той без съмнение ще изгуби интерес и ще ме зареже. Е, беше загубил интерес и ме бе зарязал и без това. После се бяха преместили и дори нямах възможността да променя решението си.

Излъгах, когато казах на Джо Лин, че от години не съм се сещала за него. Истината беше, че си мислех за него по-често, отколкото ми се искаше да си призная, по-често, отколкото си давах сметка. Чертите му може и да бяха избледнели, размазани, трудно различими, но той неотлъчно беше с мен, спотайваше се, като символ на по-безметежни времена, на младежко обожание, на пропуснати възможности, на онова, което можеше да бъде.

Когато се прибрах у дома, вечерята ме чакаше на масата. Благодарна бях на Лари, който бе по-добър готвач от мен, вероятно защото обичаше да готви, за разлика от мен самата. Във всеки случай, беше приготвил някакво ядене с пиле, което Мишел отказа да яде, защото според нея било прекалено пикантно, а Сара не го и опита, защото била надебеляла. Аз изгълтах всичко от чинията си, като едва не се задавих от една костица.

— Добре ли си? — попита ме Лари.

— Да ти приложа ли способа на Хайнлих? — Мишел вече бе скочила на крака. Беше изкарала курса по оказване на първа помощ миналото лято и непрекъснато питаше дали някой не иска да му приложи способа на Хайнлих.

— Съжалявам, съкровище, не — отвърнах аз. — Съжалявам, че не се задушавам, за да можеш да ме спасиш.

И Сара, и Мишел станаха от масата, още докато двамата с Лари ядяхме. Мишел, за да си пише домашното, Сара, за да иде до училище. Имало репетиция за предстоящо модно ревю; била включена в него и не бивало да закъснява. Интересно беше, че го чувам от Сара, която нямаше никакви угризения относно закъсненията.

Двамата с Лари разменихме по няколко думи за това как е минал денят на всеки, после замълчахме. Открих, че го изучавам, докато яде. Беше приятен на външен вид мъж, среден на ръст и на килограми, оплешивяващ с елегантност. Очите му бяха сивкавосини, кожата му — светла, краката и ръцете му — малко по-слаби от необходимото, всичкото излишно тегло, което бе качил през годините, удобно се бе настанило около кръста му. Беше навършил петдесет миналия юли с минимум суетене и още по-малко загриженост. Когато го попитах как се чувства на петдесет, той ми се усмихна и отвърна: „Можеше да е и по-зле“. Как ли би отговорил Робърт на същия въпрос? — учудих се, като се опитвах да се отърся от спомена си за него, докато раздигах масата. Нямаше смисъл. Присъствието му ме следваше в кухнята, докато разчиствах, навря се между двама ни с Лари, докато гледахме телевизия, последва ме в спалнята, когато се отказах да чакам Сара да се прибере.

Лари вече си беше легнал. Четиринайсетте декоративни възглавници, които стояха върху покривалото на леглото с цвят на слонова кост през деня, сега бяха безразборно разхвърляни по бежовия килим. Лари мрази възглавниците. Казва, че само се пречкат и е прав. Но аз обичам да ги подреждам в спретнати малки редички сутрин и наистина нямам нищо против да ги махам и подреждам на куп вечер. Вероятно ми дават илюзорното усещане за контрол над нещата. Лари не храни подобни илюзии. Той направо ги хвърля във въздуха и ги оставя да паднат, където заварят.

Съблякох се — сложих си очилата, за да си разкопчая сутиена — и си легнах в леглото до съпруга ми, протягайки се към него в тъмното. Той въздъхна и се размърда, обърна се по гръб, прегърна ме, приветства допира ми.

— Здравей, муцунке — прошепна ми.

Целунах го отстрани по врата, пръстите ми прокараха бавно вълнообразна линия през къдравите косми на гърдите му и се отправиха надолу. От устните му излезе тихо стенание, когато стиснах пениса му в дланта на ръката си.

Не знам защо винаги се чувствам малко обидена, ако Лари вече не е напълно възбуден, когато го докосна. Знам, че е глупаво, че с напредването на възрастта на мъжете им трябва повече време, за да се възбудят, че определени части от тялото не откликват мигновено и на най-слабите сексуални пориви, че нежната настоятелност ще се отплати накрая. И въпреки това ме разочарова, дори ядосва, ако трябва да бъда напълно искрена, че самото ми присъствие до него в леглото вече не е достатъчно. Знам, че сме женени повече от двайсет и пет години; знам, че тялото ми вече не е онова, за което се ожени; знам, че нещата са се превърнали до известна степен в навик; знам, че романтиката иска много усилия. Нима не споделих преди малко, че не съм романтичка? Но аз много обичам съпруга си. И никога, нито за миг не съм се съмнявала в любовта му към мен.

Така че отместих наранените си чувства и нежно започнах да го масажирам, затъркалях пениса му с ръка, оформях го като парче пластилин. Помислих си дали да не го попляскам, реших да не го правя. Със сигурност щях да убия всяко желание. Вместо това внимателно го поех в устата си и се почувствах възнаградена, когато той бързо набъбна. После го яхнах и го напъхах в себе си, подкарах го бавно, постепенно ускорявайки темпото, като го яздех с увеличаваща се настойчивост, сякаш някой ме преследваше и вероятно си беше точно така.

Когато Лари заспа, видях Робърт да ме гледа от едно от двете кресла с цвят на слонова кост до прозореца, усмивката му на чеширски котарак изпъкваше ясно на фона на сенките. Образът му се приближи към мен и прошепна в ухото ми: „Приятни сънища!“.

Седма глава

Докато се мъча да разбера ролята на Сара във всичко, което се случи, се питам дали ако бях направила нещо по-различно, бих могла да предотвратя хаоса и трагедията, които последваха. Разбира се ключовете за разгадаването на загадката са навсякъде около мен. Парченцата от мозайката, която представлява по-голямото ми дете, са си тук. Трябва просто да ги подредя по местата им. Или пък може би винаги ще има по едно-две липсващи парченца? И дали от намирането им ще има някаква полза?

Когато Сара излезе онази вечер, както се предполагаше да репетира за предстоящото модно ревю в училище, нямах ни най-малка представа, че лъже. Или пък, може би, имах. Опитът ме беше научил да гледам подозрително на всичко, което казваше Сара. Но, подобно на жена, която е избрала да остане с неверния си съпруг, аз съзнателно бях взела решение да вярвам на нещата, които ми казва, докато не се сдобия с убедителни доказателства за противното. Сара си беше Сара и това обикновено не отнемаше много време.

Първият път, когато хванах Сара в явна лъжа, беше малко след като навърши петнайсет. Бяхме излезли на вечеря, валеше и Сара си изпусна чантата на паркинга, докато тичахме към колата. Около десетина празни цигарени кутии се изсипаха от претъпканата кожена торба на мокрия паваж.

— Не са мои — каза тя, като набързо ги събра и ги натъпка обратно в торбата си под слисания ми поглед.

— Не са твои — повторих.

— На една приятелка са. Събира ги.

Повечето хора не биха обърнали внимание на подобна нелепа измислица и биха се скрили от дъжда. Но когато собственото ти дете излезе с подобен номер, това вече е друга история.

— Приятелката ти събира празни цигарени кутии?

— Да, и майка й наистина ще побеснее, ако разбере, затова ме помоли да й ги пазя. — Сара се изправи на крака, празните и вече прогизнали от дъжда цигарени кутии бяха на сигурно в чантата й, далеч от погледа ми. — Не пуша — настоя. — Не са мои.

И аз се помъчих да й повярвам. Хората събират всевъзможни странни неща, казах си. Защо не и празни цигарени кутии? Ако майката на приятелката й ще се ядоса от това, тогава е напълно логично тя да помоли Сара да й ги пази. Опитах се да се убедя. После здравият разум надделя и се намеси терапевтът.

— Казваш, че не пушиш и много би ми се искало да ти повярвам — започнах. — Знаеш колко е опасно пушенето и аз знам, че не мога да те следвам по петите по двайсет и четири часа на ден. Ако решиш да пушиш, ще си пушиш. Надявам се само, че ако пушиш, ще си достатъчно умна да се откажеш, преди да си се пристрастила.

С това приключих разговора. И разбира се, тя пушеше и не беше достатъчно умна, за да се откаже, преди да се е пристрастила. Защо ли бях изненадана?

Десетте празни цигарени кутии бяха последвани от пет пълни бутилки с бира, които открих в гардероба й, докато търсех бялата блуза, която ме бе помолила да й изгладя. Как съм смеела да ровя из гардероба й, беше ми се разкрещяла по-късно, сякаш можех да знам, че бялата й блуза лежи смачкана накуп на пода, заедно с повечето от земните й притежания. И разбира се, бирите не били нейни — тя просто ги пазела на една приятелка.

После един ден избяга от училище, за да пазарува във „Форт Лодърдейл“; съботата и неделята, когато се измъкна до Маями, за да гледа „Благодарният мъртвец“. Сигурна съм, че не съм единствената майка, която не оплаква кончината на Джери Гарсия, колкото и да ми харесваше музиката му на младини.

Пуловери изчезваха от чекмеджетата ми. Половината от дисковете ни липсваха. Сара крадеше пари от портмонето ми и отричаше право в лицето ми. Прелестното създание, което някога ме съзерцаваше с нещо наподобяващо богопочитание, бе заменено от едно изчадие, което ме гледаше с такова презрение, че ме побиваха тръпки. Казах си, че тази трансформация е просто обред на инициация, че по този начин Сара несъзнателно се отделя от мен и оформя собствената си личност. Но въпреки това болеше. Нещо, за което психологичните текстове не те подготвят — колко много боли.

Всъщност лъжите боляха повече от всичко останало, защото лъжите унищожаваха доверието, а е ужасно да нямаш доверие на хората, които обичаш.

Не че истината ни дарява с по-голяма утеха. Сара небрежно ме уведоми няколко седмици, след като навърши шестнайсет, че вече не е девствена. Тъй като си нямаше постоянен приятел, да кажа, че бях поразена, беше нещо напълно разбираемо. Измърморих нещо за това, че се надявам преживяването да й е доставило удоволствие, после й изнесох една лекция за опасностите от необезопасения секс в съвременното общество, вероятно, защото се страхувах, че ако спра да говоря, тя ще ми каже още нещо, което не исках да чувам. Сара ме увери, че знаела всичко за опасността от СПИН и необходимостта от презервативи и настоя, че не била дете. После ме помоли да я закарам до музикалния магазин.

Горе-долу по същото време си призна, че е пробвала наркотици — само малко трева и ЛСД, каза тя с небрежно повдигане на рамене. Нищо, заради което да тревожим старомодните си малки главички. Тя ни напомни, че нашето поколение на практика било изобретило халюциногените; аз й напомних, че все още са забранени, че си играе с огъня и че ще я пратим да си събира нещата, ако някога открием наркотици в къщата. „Ето с какво ми се отблагодаряваш за това, че съм честна“, изсумтя ми сърдито в отговор тя.

Започнаха да й звънят по телефона по всяко време на нощта. Тъй като имахме само един номер, телефонните обаждания събуждаха цялата къща. Казах на Сара, че това трябва да престане: тя ми отвърна, че не можело да я обвинявам за нещо, което не зависело от нея. Заявих й, че от нея зависи да казва на хората да не се обаждат след единайсет вечерта. Тя ми каза да си гледам работата. Караницата свърши с това, че Лари връхлетя в стаята й и буквално изтръгна телефона от стената. Което напълно реши проблема.

Именно благодарение на телефона открихме, че Сара не беше отишла на никаква репетиция за модно ревю. Един приятел, предполагам повече от леко пийнал, се обади в два сутринта, за да ни каже, че Сара си е забравила чантата на купона, можели ли сме да й предадем да не се тревожи? Казахме, че ще го направим с най-голямо удоволствие.

Както се оказа, Сара вече бе разбрала, че си е забравила чантата и се бе върнала да си я търси, така че знаеше за обаждането и беше готова за нас, както и ние се бяхме подготвили за нея. Можете ли да си представите? — проплака жално, още от вратата — била изминала целия път до училище, само за да открие, че репетицията била отменена. Няколко деца, които знаели колко важно било това модно ревю — приходите щели да отидат за „Юнайтед Уей“ — и които искали да свършат максимално добре работата си, решили сами да репетират в къщата на еди-кой си. Нямало никакъв купон. Били се скъсали да репетират самоотвержено цяла нощ, спрели преди час, когато се уверили, че това щяло да бъде най-доброто модно ревю, провеждано някога. Ако не сме й вярвали, завърши тя с апломб, това си било наш проблем, не неин, и съжалявала за нас. До момента, когато привършваше, беше се развихрила в оправдана ярост с почти библейски размери. Как можело да не й вярваме? Що за жалко подобие на родители сме били? И какво ни влизало в работа изобщо да говорим с приятелите й?

Забранихме й да излиза в продължение на две седмици.

— Вървете по дяволите! — изкрещя ни тя и влезе с гръм и трясък в стаята си.

— Внимавай какво говориш — предупредих я аз.

— Ти внимавай, госпожо Терапевт! — Вратата се затръшна с все сила.

— С това стават три седмици — извика Лари след нея. В отговор по все още вибриращата врата отекна един ритник.

Няколко секунди по-късно Мишел се появи на пръсти от стаята си и ни дари с най-жлъчния си поглед.

— Знаете, че забраната за излизане никога не върши работа — подхвана тя, сериозността на казаното се омаловажаваше някак си от нощницата на мечета, с която беше облечена. — Домашният арест само ядосва децата.

Права е, помислих си.

— Върви да спиш — казах.

Не че всичко свързано със Сара беше ужасно. Като се изключат действителните прояви на творчество в тирадите й, у Сара имаше също така голяма доза уязвимост, както и истинска сладост. Зад тези огромни гърди туптеше сърцето на добър човек. Сара бе дете, хванато в капана на женското тяло. Тя все още не беше готова да излезе.

Спомням си, когато й дойде мензисът за пръв път. Беше на петнайсет години, което е късно, и тя отдавна бе забравила разговора между майка и дъщеря, който бяхме провели за тези неща. Взе превръзките, които й дадох, и се изниза от стаята, сякаш това ужасно състояние беше нещо, което аз й бях пробутала. На следващата сутрин я попитах дали превръзките са й попречили да спи.

Тя ме погледна ужасено.

— Искаш да кажеш, че трябва да се носят и през нощта?!

Все още ме напушва смях, като се сетя за това, също както и когато си спомня отвращението й четири дни по-късно.

— Колко време продължава това? — попита ме възмутено.

Сърце не ми даде да й кажа, че поне още трийсет и пет години.

Една вечер Сара неохотно ми помагаше да подредя чиниите от вечерята в миялната машина. Бях сложила всички чаши от дясната страна. Една остана и я поставих от лявата. Сара веднага взе една чаша от спретната ми редичка и я сложи до нея.

— Не искам да й е самотно — обясни тя.

Едва се сдържах да не се разплача. Вместо това я притиснах и й казах, че я обичам. Тя ме остави да я прегърна, измърмори нещо от сорта, че и тя ме обичала, и излезе от стаята.

Е, как може човек да съпостави сладкото невинно същество, което се тревожеше за чувствата на мръсните чаши, с това устато заядливо създание, което изглежда не разбираше, че човешките същества също имат чувства?

— Крушата не пада по-далеч от корена — казвах на пациентите си, за да ги успокоя — а заедно с тях и самата себе си — че накрая животът отново се завръща в нормалното си русло, че пубертети като Сара пак се превръщат в човешки същества. При условие че живеят достатъчно дълго.

Истина ли е, че получаваме децата, които заслужаваме?

Чудя се какво ли би казала майка ми за това.

И така, да отговоря на собствения си въпрос, не знам дали щях да мога да предотвратя онова, което се случи по-нататък, ако се бях държала по-различно в началото. След дъжд — качулка, както казват. Правиш каквото можеш с онова, с което разполагаш. Понякога е достатъчно. Понякога — не.

Категорично отказах на всички молби на Джо Лин да я придружа отново до съда, като настоях, че нито Колин Френдли, нито плановете й относно него представляват някакъв интерес за мен. Но в действителност започнах да следя доста внимателно делото по вестниците и по телевизията. През последната седмица прокурорът бе призовал да дадат показания дълга редица от свидетели и всички те можаха, по един или друг начин, да свържат обвиняемия с поне осем от убитите момичета. Възрастен мъж свидетелства, че е видял една от жертвите да упътва Колин Френдли в деня, в който изчезнала. Жена с изпълнени със сълзи очи се закле, че го видяла да седи на една пейка в парка, където приятелката й редовно разхождала кучето си. Кучето било намерено от няколко деца, докато се скитало из улиците наоколо, влачейки каишката си. Господарката му — или по скоро онова, което било останало от нея — била открита четири месеца по-късно от група туристи близо до езерото Окичоби. Медицинската експертиза установила, че е била изнасилена, пребита и след това намушкана около осемдесет и шест пъти с нож.

До сряда съдебният лекар вече беше давал показания в продължение на два пълни дни. Той описа до най-малки подробности нараняванията на всяка една от жертвите и това как са били причинени. Представи разкритията на експертизата с безстрастен тон, неподправен от нюанси, недокоснат от чувства. Жертва номер едно, Мари Постълуейт, двайсет и пет годишна, медицинска сестра в болницата „Кенеди“: изнасилена, пребита, намушкана с нож и удушена със собствения си бял чорапогащник, примката се била впила във врата й толкова здраво, че била почти обезглавена. Жертва номер две, Кристин Макдермот, трийсет и три годишна, начална учителка с две деца: изнасилена, пребита, намушкана и изпохапана на много места. Жертва номер три, Тами Фишер, шестнайсетгодишна, отличничка в единайсети клас, открита изнасилена, пребита, намушкана, с прерязано от ухо до ухо гърло и така нататък и така нататък, до жертва номер тринайсет, Морийн Елфър, двайсет и седем годишна, младоженка, изнасилена, пребита, намушкана и на практика изкормена. Малки вариации на все същата кръвожадна история.

Последното нещо, което искам да направя, казах на сестра си, когато ми се обади предишната вечер, е да чуя някои от тези ужасяващи подробности на живо. Достатъчно ми е да чета за подобни ужасии по вестниците, за да се налага да слушам и приглушените хлипания на близките на жертвите, докато се излага поредния кошмар. На теб не ти ли стига? — попитах я аз.

— Шегуваш ли се? Това е само началото.

Доказателствата на експертизата били крайно подозрителни, вероятно изфабрикувани, заяви вещо тя. Всеизвестно било, че ДНК-то е неточен метод. Съдебният лекар бил в джоба на прокурора. Да съм почакала, докато защитата го смачка.

Спомних си посещението ми в сплесканата, едноетажна сграда на Гън Клъб Роуд. Бях разказала на сестра ми за това, с надежда, че може да я вразуми. Но не би.

— Колин ще бъде оправдан. Ще видиш — настояваше тя упорито в негова защита, независимо от факта, че не бе отговорил на бележката й. Някой поне проявяваше здрав разум, помислих си с облекчение.

— Чудя се дали са му дали писмото ми — питаше се на висок глас тя онази втора сряда, докато аз се извръщах от мястото си и непрекъснато се озъртах назад, хвърляйки по един уж случаен поглед към представителите на медиите.

Това ли търсех тук? Надявах се да видя отново Робърт ли? Затова ли най-накрая отстъпих и се съгласих да прекарам още един ден в съда?

О, господи, помислих си и потреперих. По нищо не се различавам от сестра си.

— Мислиш ли, че биха го направили? — питаше Джо Лин.

— Кое?

— Да не му дадат писмото ми.

— Не знам — отвърнах честно, разсейвана от силата на собствената си самозаблуда.

— Смятам, че би било незаконно — продължи тя, — да не предадат на някого кореспонденцията му. Искам да кажа, написах му писмо, което им поверих, и мисля, че са длъжни по закон да се погрижат той да го получи. А ти?

— Нямам представа. — Гласът ми потреперваше от нетърпение. Чух го. Както и Джо Лин.

— Какво ти става? Разочарована си, защото гаджето ти не се появи ли?

Главата ми рязко се извърна към нея, очите ми гневно присветкаха, бузите ми пламнаха.

— Може ли някога да кажеш нещо умно?

— Засегнах болното място, а?

Вратата в предната част на залата се отвори и затворникът беше въведен. Той се огледа и с един поглед обхвана цялата зала. До мен Джо Лин помаха, леко раздвижване на пръстите, последвано от малка въздушна целувка. Ъгълчетата на устните на Колин Френдли се извиха в усмивка и когато се протегна да хване невидимата целувка, пръстите му се свиха около нея, сякаш стискаха шията на малко момиченце. Беше облечен със същия син костюм, който носеше и първия път, когато го видях, само че ризата му бе бяла, а връзката морскосиня, и аз се зачудих дали получава чиста риза и връзка всеки ден и ако е така, кой му ги доставя. Реших да попитам Джо Лин, но се отказах. Вероятно щеше да го използва като повод да коментира собственото ми облекло. Без съмнение щеше да отнесе факта, че носех тънката си рокля на цветя, която обикновено пазех за по-официални случаи, към факта, че съм се надявала да се натъкна на Робърт.

Джо Лин беше облечена с дълбоко изрязан бял пуловер и черна кожена мини пола. Косата й беше току-що измита и като тежък брокат се спускаше по раменете й на пластове руси къдри. Многократно улавях как хората извиват вратове към нея. Джо Лин сякаш не забелязваше всичко това, цялото й внимание изглеждаше съсредоточено върху обвиняемия, но аз знаех колко добре съзнава, че я оглеждат. И можех да кажа по начина, по който вдигаше глава и отмяташе косата си от лицето, че това й доставя удоволствие.

Тя беше нещо като знаменитост тук, в съдебна зала номер 11А. Хората разговаряха с нея. Питаха я за мнението й за хода на процеса от предишния ден. Питаха я, смята ли, че Колин ще свидетелства в своя полза и дали мисли, че трябва да го направи. Останах удивена колко авторитетно звучеше, каква тежест се придаваше на отговорите й. Тя винаги се бе оплаквала, че не я взимам достатъчно на сериозно, и може би беше права.

Съдебният лекар зае свидетелското място. Той беше стегнат дребен мъж, на ръст не повече от метър и шейсет, с тъмна коса и продълговата глава, която изглеждаше така, сякаш е била притисната между вратите на автобус. Чертите му бяха смачкани в центъра на лицето и кръглите телени очила стърчаха неестествено на носа му. Казваше се доктор Роналд Лоринг и беше около четирийсет и пет годишен. По-млад от мен, помислих си.

— Нямаме още много въпроси към вас тази сутрин, доктор Лоринг — започна прокурорът, като закопчаваше горното копче на раираното си кафяво сако, докато се приближаваше към свидетеля.

Д-р Лоринг кимна.

— Казахте, че всички жертви са били изнасилени, а понякога с тях е била извършвана и содомия, нали така?

— Да, точно така.

— Беше ли намерена сперма в някоя от жертвите?

— В част от телата бе намерена достатъчно запазена семенна течност. — Той изброи имената на жените.

— И тази семенна течност съвпада ли с пробата, взета от Колин Френдли?

— Да, съвпада.

Погледнах към Джо Лин. Тя тръсна глава и отметна косата си, като се преструваше, че не забелязва, че я гледам.

Последва продължителна дискусия на техниките, използвани за анализ и идентификация на спермата. Беше свързано с телесните секрети, кръвните групи и разни други променливи, които съм забравила. Според тези променливи, съществувала деветдесетпроцентова вероятност Колин Френдли да е мъжът, изнасилил и гаврил се с тези жени.

Същото важало и за следите от зъби, които били открити по плътта на някои от жертвите. От устата на Колин Френдли бил направен калъп. И той напълно съвпадал със следите от ухапвания по труповете. Както и следите от слюнка, оставени вътре в раните, съвпадали с пробите от слюнка, взети от обвиняемия. За него не съществувало никакво съмнение, каза доктор Роналд Лоринг, че Колин Френдли бил оставил следите от ухапвания върху телата на момичетата.

Ами телата, разложили се без възможност за идентификация, превърнали се просто в куп кокали до времето, когато били изровени? — попита прокурорът. Как можел свидетелят да бъде сигурен, че тези нещастници са били убити, а още повече убити от Колин Френдли?

Д-р Лоринг се впусна в продължителна беседа за чудесата на съдебната медицина, как научните технологии били толкова напреднали, че често пъти можели да определят точното време и причината за настъпването на смъртта. Той навлезе в значителни подробности относно методите, използвани от неговия отдел. Гласът му беше уверен, разказът му — сух. Виждах как губи някои от съдебните заседатели, които гледаха замаяно, а очите на един от мъжете заплашваха съвсем да се затворят.

— Дрън-дрън — измърмори Джо Лин.

Освен това, съществувал определен модел на жестокост, който свързвал обвиняемия с всяка една от жертвите му, продължи доктор Лоринг и съдебните заседатели, както и останалата част от залата, наостриха уши. Всички жени били зверски пребити, а носовете им — разбити. Многобройни прободни рани ограждали гърдите на жертвите, като образували хоризонтално цифрата 8; коремът на жените бил разпран; били намушквани право и многократно в сърцето.

Тринайсетте жени, в убийството на които беше обвинен Колин Френдли, били убити от един и същи човек, заключи съдебният лекар. И този човек бил Колин Френдли.

— Какъв мухльо — прошепна Джо Лин.

Не можах да се сдържа. Като гладна риба, захапах стръвта.

— Как можа да го кажеш? Нищо ли не чу от думите на доктор Лоринг?

— Чух го да казва „деветдесет процента“, не сто — отсече тя в отговор. — Чух „почти съвпада“, не „напълно съвпада“. Почти съвпада върви да кажеш за конска подкова — заключи тя. — Почакай само господин Армстронг да го подпочне.

Съдията милостиво даде почивка за обяд. Видях как Колин Френдли се изправи, каза нещо набързо на адвокатите си и се усмихна на Джо Лин, докато го отвеждаха от залата.

— Не се отчайвай, Колин — каза Джо Лин, подчертавайки вярата си в него с кимване на глава.

— Мисля, че чух достатъчно. Защо да не приключим за днес?

Тя изглеждаше възмутена.

— Какво ти става? Гаджето ти не се показа и ти ще си събереш парцалите и ще си вървиш, така ли?

— Не говори глупости.

— Днеска за втори път ми казваш, че говоря глупости. Не говоря глупости. Ти се правиш на глупачка, губиш си времето с някакъв тип, който те е зарязал преди трийсет години.

Нуждаех се и от последния грам самообладание, което притежавах, за да не се разкрещя. Поех си няколко пъти дълбоко въздух и сграбчих чантичката си, с демонстративното намерение да си вървя. Джо Лин се изправи, за да ме пусне да мина, и аз излязох на пътеката.

— Извинете ме, госпожице Бейкър.

Извърнах се и видях мускулестия, русокос адвокат да се приближава до сестра ми. Той се наведе, прошепна й нещо на ухото и след това се отдалечи.

Незабавно бяхме обградени от репортери. Фотоапаратите им бясно щракаха като крякане на гъски. Сведох глава и продължих към вратата. Джо Лин вървеше след мен, но достатъчно бавно, за да могат фотоапаратите да я застигнат.

— Какво ви каза Джейк Армстронг? — попита един репортер.

— Страхувам се, че е поверително — отвърна сестра ми, като сладко се усмихна, със стиснати устни и леко сведен поглед. Вечната кокетка.

— Каква точно е връзката ви с Колин Френдли?

— Аз съм просто приятелка, която е убедена в невинността му.

— Дори и в светлината на сутрешните доказателства?

— Мисля, че доказателствата могат да бъдат изопачени, а пробите — неточни. Сградата на областната медицинска експертиза в Палм Бийч е стара и с недостатъчно персонал — каза тя, извъртайки казаното от мен, за да подкрепи думите си. — Оборудването им едва ли е от най-съвременното.

— Колин Френдли гадже ли ви е?

— Въпросът ви наистина е прекалено личен.

— Кажете ни, какво ви прошепна Джейк Армстронг?

Джо Лин спря, усмихна се на всеки от репортерите, насъбрали се около нея, навлажни тъмночервените си устни за пред обективите.

— Наистина, момчета — заговори, сякаш тези непознати й бяха най-близки приятели, — знаете, че ако можех, щях да ви кажа. Моля ви, бъдете търпеливи.

След това ме сграбчи за ръката и ме издърпа в коридора.

— За бога — прошепнах, — какво правеше там вътре?

— Бях любезна, както мама ни е учила. — Тя ме притисна в един ъгъл и се усмихна закачливо. — Не искаш ли да разбереш какво ми каза Джейк Армстронг?

— Не — отвърнах аз.

— Лъжкиня. Хайде, попитай ме.

Опитах се да замълча, но не можах. В действителност отчаяно ми се искаше да разбера и двете го знаехме.

— Какво ти каза?

Усмивката на Джо Лин се разпростря по цялото й лице.

— Готово — каза тя и тялото ми се вцепени. — Колин Френдли иска да ме види.

Осма глава

— Защо не ми кажете какво ви накара да дойдете тук?

Тъмнокосата жена на средна възраст погледна притеснено към съпруга си, чийто поглед буквално беше залепнал за кафявите му мокасини марка „Гучи“, после се обърна обратно към мен.

— Не съм сигурна откъде да започна — отново погледна притеснено към съпруга си.

— Не ме гледай мен — каза той, без да вдига поглед. — Не аз исках да дойда тук.

— Вие не сте искали да дойдете? — повторих аз.

— Идеята беше нейна. — Пренебрежителен палец щръкна по посока на жена му.

Луис и Артър Маккей седяха срещу мен, креслата им бяха под ъгъл, опрени на две срещуположни стени. Бяха приятна двойка — високи, безукорно облечени, с почти царствено държание. Вероятно са били зашеметяващи на младини, футболната знаменитост на колежа и кралицата на красотата на годината. Били женени от почти трийсет години и имали три големи деца. Това беше първото им посещение.

— Защо мислите, че е искала да дойде жена ви?

Той повдигна рамене.

— Трябва да питате нея.

Кимнах.

— Луис?

Тя се поколеба, огледа се наоколо, очите й се заковаха в пода.

— Предполагам, че ми омръзна да ме пренебрегват.

— Оплакваш се, защото играя голф и бридж няколко пъти седмично ли?

— Играеш голф всеки ден, а бридж — три пъти седмично.

— Пенсионирах се. Нали затова се преместихме във Флорида?

— Мислех си, че се преместихме, за да можем да прекарваме повече време заедно.

Луис Маккей си пое дълбоко въздух, пресегна се за кърпичка и не каза нищо в продължение на няколко секунди.

— Не е само бриджът — заговори тя накрая. — Нито само голфът.

— А какво е? — попитах.

— Преди около година — започна Луис Маккей, без да чака повече да я подканям, — отидох на ежегодния си профилактичен преглед. Докторът откри бучка в дясната ми гърда. Прати ме на мамограма. С две думи, мамограмата показа рак. Трябваше да се подложа на мастектомия. Попитайте съпруга ми какво правеше, докато ме оперираха.

— Не е честно — възрази съпругът. — Каза, че не ти трябвам там, че няма какво да правя в болницата.

— Искахте ли да е при вас в болницата? — попитах аз.

Луис Маккей притвори очи.

— Разбира се, че исках.

— Каза ли или не да ида да играя голф?

— Да, така ти казах.

— Но не сте си го мислили — намесих се внимателно.

— Не.

— Какво ви попречи да кажете на съпруга си, че искате да е с вас?

Тя поклати глава. Няколко сълзи се отрониха в скута й и оставиха петна по полата на светлозеления й костюм.

— Не би трябвало да му го казвам.

— Трябва да ти чета мислите, така ли?

— Исках той сам да пожелае да бъде там — прошепна Луис Маккей.

— И ви стана мъчно, че не беше.

Тя кимна.

— Трябвало е да мога да чета мисли — повтори отново съпругът.

— Трябваше да бъдеш там до мен. Трябваше да те е грижа дали ще живея или ще умра. Трябваше от приличие поне да ме посетиш в болницата!

— Не сте ли ходили при съпругата ви, докато е била в болницата? — попитах аз.

— Знае какво изпитвам към болниците. Мразя ги. Побиват ме тръпки от тях.

— Попитайте го кога за последен път ме е докоснал. Попитайте го кога за последен път сме се любили — продължи, без да спира. — Не сме се любили отпреди операцията ми. Нито веднъж не се е доближил до мен.

— Беше болна, за бога. Първо операцията, после облъчването. Беше изтощена. Последното нещо в ума ти беше сексът.

— Вече не съм болна. Вече не съм изтощена. Просто ми дойде до гуша да ме пренебрегваш. — Тя избухна в ридания. — Сякаш изобщо не съществувам, сякаш, когато ми отрязаха гърдата, и останалото от мен също изчезна.

В продължение на няколко секунди единственото движение в стаята беше тихото потрепване на раменете й. Обърнах се към Артър Маккей. Той седеше абсолютно невъзмутим, мускулите на лицето му бяха изпънати по скалпа като на посмъртна маска.

— Уплашихте ли се, когато открихте, че жена ви има рак? — попитах аз.

Той ме погледна.

— Защо да се плаша?

— Защото ракът е нещо страшно.

— Знам всичко за рака. Майка ми умря от рак, когато бях малък.

— Страхувахте ли се, че жена ви може да умре? — попитах.

Очите му проблясваха гневно, ръцете му се свиха в юмруци отстрани. Не отвърна нищо.

— Споделихте ли с жена си какво изпитвате?

— Тя не се интересуваше от това какво изпитвам аз.

— Не е вярно. Толкова пъти се опитвах да говоря с теб.

— Вижте, какъв смисъл има всичко това? — каза той. — Вече е изтекла много вода. Не можем да направим нищо, за да го променим.

— Ами сега?

— Сега ли?

— Сега страхувате ли се?

Артър Маккей отвори уста да каже нещо, после я затвори, без да проговори.

— Мастектомията е много по-сложна от повечето операции. Загубата на гърдата има много последствия. И за двамата партньори. Какво мислите за операцията на жена си? Какво чувствате? — поправих се незабавно.

— Не знам — отвърна нетърпеливо Артър Маккей.

— Аз знам — намеси се Луис Маккей, като изтри сълзите си с нова кърпичка. — Отвращава го. Отвращавам го.

— Вярно ли е? — попитах аз. — Отвратен ли сте?

В продължение на един ужасен миг Артър Маккей не каза нищо, после:

— А как би трябвало да се чувствам?

— Ами, например, благодарен, че съм жива — отсече Луис.

— Благодарен съм, че си жива.

— Благодарен, но отвратен.

Нова безкрайна тишина. Артър Маккей се изправи и започна да се разхожда напред-назад пред прозореца като тигър в клетка.

— Страхотно. Сега излиза, че съм още по-голямо лайно, отколкото бях преди. Едва ли е възможно, нали? Не мислите, че може да има нещо по-долно от човек, който играе голф, докато жена му е на операционната маса, а после не й отива на свиждане в болницата. Но, я гледай ти, това не е нищо. Изглежда този тип всъщност е отвратен от операцията на жена си. И му е дошло до гуша да се чувства виновен.

— Загубата на гърдата не ме прави по-малко жена — каза Луис Маккей, сълзите се стичаха безпрепятствено по бузите й. — Просто теб те прави по-малко мъж.

В продължение на няколко секунди Артър Маккей остана напълно неподвижен. После се запъти към вратата, отвори я и излезе в коридора. Вратата се затвори зад него.

Скочих на крака.

— Оставете го — промълви тихо Луис, извивайки кърпичката в скута си.

— Можем да преодолеем това — отвърнах й, знаех, че са необходими само няколко думи, за да върнат съпруга й в стаята.

Тя поклати глава.

— Не. Твърде късно е. Всъщност, истинско облекчение е, че най-сетне всичко излезе наяве.

— Той е ужасен от мисълта да не ви загуби — казах й, като знаех колко странно вероятно звучат думите ми на светлината на онова, което съпругът й каза.

— Да, колкото и да е странно, мисля, че може и да сте права — съгласи се тя, което ме изненада. — Но не мисля, че това вече има значение.

— Може да го преодолее.

— Нямам толкова време — отвърна просто Луис Маккей. — Освен това е прав — не може да промени чувствата си.

— А вие как се чувствате?

Тя си пое дълбоко въздух, думите й се изсипаха от устата й като деца, хвърлени от шейна. Почти успях да видя как изхвърчат навън.

— Наранена. Ядосана. Уплашена.

— Уплашена от какво?

— От бъдещето — повдигна рамене тя. — Ако предположим, че имам такова.

— Имате.

— Петдесет и пет годишна жена с една гърда? — Тя се усмихна, но с усмивка, натежала от тъга като дъждовен облак. Преди да си тръгне си записа поредица сеанси. Само за нея, подчерта. Щяла да идва сама.

Няколко секунди след като си тръгна, вече бях съблякла сивия си костюм, бях си облякла екипа и решително вървях по тредмила. Чудех се как ли щях да се чувствам, ако се случеше да загубя гърдата си. Чудех се дали Лари щеше да реагира като Артър Маккей.

Знаех отговора, поне що се отнася до Лари. Не би дал пукната пара за гърдата ми, както не би дал пукната пара дали съм надебеляла с десет килограма, или ми е опадала цялата коса. Запознахме се на една нагласена среща в колежа. Някакви приятели ни я бяха нагласили. Отидох с неохота — никога не ме е бивало много по срещите. Почти на двайсет и една още бях девствена, макар вече не толкова по собствен избор, колкото поради обстоятелствата. Не бях излизала с никого от цяла вечност. Прекарвах дните си на лекции, а вечерите в библиотеката. Прибирах се вкъщи само в краен случай. Лягах си, чувайки крясъците на втория ми баща: събуждах се от хлипанията на майка ми. Мисля, че именно заради това най-накрая се съгласих да изляза с Лари: каквото и да е, само да не съм си вкъщи.

Излязохме на вечеря, малък италиански ресторант близо до университетското градче. По-късно ми каза, че се влюбил в мен още тази вечер.

— Защо? — попитах аз, предвкусвайки пороя от комплименти относно очите ми, устните ми, извисения ми интелект.

— Защото си изяде всичко от чинията — отговори ми той.

Как можех да не се влюбя в него?

Нямаше игрички, преструвки. Нежните му очи отразяваха изцяло благородния му дух. Чувствах се сигурна с него. Знаех, че ще бъде мил с мен, че никога няма нарочно да направи нещо, с което да ме нарани. След всичките грубости, на които бях станала свидетел вкъщи, това за мен беше най-важното. Лари бе почтен и благороден, по-порядъчен човек от него едва ли някога щях да срещна. Знаех, че ще ме обича, независимо от всичко.

Още бях върху тредмила, когато телефонът иззвъня. По принцип оставях телефонния секретар да му отговори, не съм сигурна защо този път предпочетох да сляза от тредмила и сама да вдигна слушалката. Вероятно си мислех, че е Джо Лин, която бе започнала да ми се обажда ежедневно с анализ на събитията от изминалия ден. Прокурорът беше прекарал по-голяма част от изтеклата седмица в опити да убеди съдебните заседатели в прецизността на ДНК доказателствата и бе призовавал свидетел след свидетел, за да анализира и обяснява сложните и често пъти продължителни процедури, свързани с изследването. Защитата беше прекарала също толкова време в опити да обори твърденията на обвинението. Джо Лин губеше търпение. Все още не се бе срещнала с Колин Френдли и започваше да се убеждава все повече и повече, че в ход има заговор, който ги държи разделени.

— Център по семейна терапия — казах.

— Може ли да се обади Кейт Синклер, ако обичате?

— На телефона.

— Кейт Синклер — продължи гласът, — обажда се Робърт Кроу.

Сърцето ми мигновено започна бясно да бие и дишането ми се ускори, сякаш отново се бях качила върху тредмила.

— Ало? Кейт, чуваш ли ме?

— Да — отвърнах бързо, засрамена и ядосана на автоматичната реакция на тялото ми при звука на гласа му. Нима досега не възхвалявах възторжено силната морална същност на моя съпруг? Моята къде беше? — Как си?

— Страхотно. Липсваше ми в съда тази сутрин.

— Там ли беше?

— Бях, а теб те нямаше.

— Мога да ходя само в сряда.

— Ще го запомня. Видях сестра ти.

— Тя не пропуска.

— Онзи ден беше спомената по интересен начин във вестниците. „Новата приятелка на Френдли“. Как стоят нещата в действителност?

— Никак. — Затова ли се обаждаше? Сензации ли търсеше?

— Е, нищо не си изпуснала днес. Съдията закри заседанието до следващата седмица.

— Така ли? Защо?

— Явно Колин е хванал грип. Горкичкият не се чувстваше много добре, така че адвокатите му поискаха отлагане на делото. Кой знае? Може просто да се нуждае от почивка.

— Всички се нуждаем от почивка. — Надявах се Колин Френдли да развие пневмония и да умре.

— Точно заради това ти се обаждам — каза Робърт и за миг се почудих дали не съм пропуснала част от разговора. — Реших, че мога да те заведа на обяд.

— На обяд ли?

— Какво ще кажеш за идната сряда? В случай че можеш да се откъснеш от съдебната зала.

— Искаш да обядваме заедно? — повторих аз, като си прехапах езика, за да не го потретя.

— Имам едно интересно предложение за теб.

— Какво предложение?

— Нещо, което смятам, че ще ти хареса.

— Ще ми кажеш ли какво е?

— В сряда. Къде да се срещнем?

Уговорихме се за „Чарлис Креб“ на Саут Оушън булевард. Дванайсет на обяд. Затворих телефона и се замислих какви ги върша, по дяволите.

— О, господи — промърморих, готова да се обадя отново на Робърт и да отменя срещата, само дето не беше среща, напомних си, като реших, че се държа глупаво. Беше само един обяд. И едно интересно предложение. Какво означаваше това? — В сряда ще разбера — казах си и оставих слушалката.

Телефонът мигновено иззвъня.

— Няма да можеш — заявих в слушалката, убедена, че Робърт е размислил.

— Какво няма да мога? — попита Лари.

— Лари?

— Кейт, ти ли си?

Разсмях се, странна смесица от вина и облекчение.

— Беше една пациентка, явно не може да реши дали иска да дойде или не — наблегнах на думичката „пациентка“.

— Ще дойде. Кой може да ти устои?

Опитах се да се разсмея, но вместо това се закашлях.

— Добре ли си? — Можех да доловя загрижеността в гласа му. — Да не си настинала?

— Добре съм — отвърнах, чувствах се ужасно. — Какво има?

— Просто се обаждам да видя дали си свободна в петък вечерта.

— Мисля, че да. Защо? Какво има?

— Един доволен клиент ни кани на вечеря.

— Добре звучи.

— Страхотно. Ще му кажа, че сме съгласни. Обичам те, муцунке — каза ми, вместо дочуване.

— И аз те обичам.

Затворих телефона.

— Добре, сега ще се обадиш на Робърт Кроу и ще откажеш обяда. Стига с тия глупости. Ако има нещо интересно да ти предложи, може да го направи и по телефона.

Вратата към чакалнята ми се отвори, после затвори. Погледнах си часовника, след това графика. Сали и Питър Питърсън бяха подранили, а аз закъснявах. Комбинацията не беше страхотна. Набързо издърпах фланелката си и тя се омота около главата ми.

— Само това ми липсваше — промърморих, когато чух вратата към вътрешния ми кабинет да се отваря и бясно издърпах фланелката през главата си. Кой, по дяволите, можеше да влиза в чужд кабинет, без да се обади или без да го поканят? — Майко! — зяпнах.

Тя се облегна на стената, лицето й беше толкова сиво, колкото и прошарената несресана коса, очите й бяха разширени от страх.

— Майко, какво се е случило? Какво има?

— Някой ме преследва.

— Какво?

— Някой ме преследва — повтори тя, като крадешком се огледа из стаята.

— Кой те преследва? За какво говориш?

— Един мъж. Преследва ме от няколко пресечки. Влезе след мен в сградата.

В следващия миг бях навън, главата ми бързо се озърна наляво, после надясно. Спуснах се по покрития с розов мокет коридор, минах покрай асансьора и предпазливо се приближих до стълбите в дъното, после рязко отворих вратата. И там нямаше никой. Чух вратата на асансьора да се отваря и видях от него да излиза привлекателна млада жена, която мина забързано покрай мен с разтревожен поглед. Тогава именно се сетих, че бях само по сутиен и къси панталонки.

— И това ми било терапевт — поклатих глава.

Влязох отново в кабинета си.

— Навън няма никой — казах на майка и нахлузих фланелката през главата си. Огледах се. Майка ми я нямаше никаква. — Майко? — Надникнах в тясното вътрешно коридорче. — Майко, къде си? — Отворих вратата на втория кабинет, като очаквах да я видя, застанала до прозореца, загледана във великолепните палми по Роял Палм Уей. Но нея я нямаше. — Майко, къде си? — Дали изобщо беше идвала? Или гузното ми съзнание я бе призовало, за да се опита да ме вразуми?

И тогава чух хлипане. На пресекулки, приглушено, сякаш отчаяно се опитваше да не бъде чуто. Беше звук от миналото, който си спомнях прекалено добре, независимо от изминалите години. Накара ме да замръзна на място.

— Майче?

Намерих я свита зад вратата на кабинета, коленете й опираха в брадичката, лицето й беше обляно в сълзи, очите й — тесни цепки, устата — голяма отворена рана. Втурнах се към нея, свлякох се на земята и я обвих с ръце. Цялата се тресеше, не знаех какво да правя.

— Няма нищо, майче. Няма нищо. Навън няма никой. Сега си в безопасност. В безопасност си.

— Той беше там. Преследваше ме.

— Кой, майче? Знаеш ли кой беше?

Тя разтърси отчаяно глава.

— Някой от твоята сграда ли?

— Не. Никога преди не съм го виждала.

— Сигурна ли си, че те преследваше? Може просто да е вървял в същата посока.

— Не — настоя тя. — Преследваше ме. Всеки път, когато се извърнех, той спираше и се преструваше, че разглежда някоя витрина. Когато забавех крачка, и той забавяше. Когато забързвах, и той забързваше.

Чудех се дали да не се обадя в полицията. Защо ли някой щеше да преследва майка ми?

— Да не си ходила в банката? — попитах, като реших, че една възрастна жена вероятно е лесна жертва за крадците. Само дето банката се намираше близо до апартамента й, от другата страна на моста, на километри оттук. Щеше да й отнеме цял ден, за да дойде при мен пеша. — Как стигна дотук? — попитах.

Тя ме погледна неразбиращо.

— Майче — повторих аз, започвах все повече и повече да се плаша, макар да не бях сигурна защо, — как дойде дотук?

Погледът й се замъгли и се стрелна разтревожено из стаята.

— Майче, не си ли спомняш как си дошла дотук?

— Разбира се, че си спомням — отвърна тя, с изненадващо спокоен глас. Изправи се на крака и заглади гънките на полата си на цветя. — Взех такси до Уорт авеню, позяпах витрините, после реших да мина насам да ти се обадя. По пътя някакъв човек започна да ме следи. — Пое си дълбоко въздух и оправи косата си. — Вероятно просто е искал да ми свие чантата. Колко съм глупава — предполагам, че реагирах малко прекалено. Трябва да простиш на старата жена.

Вратата на външния ми кабинет се отвори, после затвори. Погледнах разтревожено натам, после обратно към майка си.

— Сигурно е поредният ти пациент — успокои ме тя, като прокара нежно ръка по бузата ми. — Ще вървя, да те оставя да работиш.

Извиних се на Сали и Бил Питърсън, изпратих майка ми до долу и я качих на едно такси.

— Майче — осмелих се да кажа, преди вратата на колата да се затвори, — може би трябва да идеш на лекар.

— Глупости, скъпа. Чувствам се отлично — усмихна ми се тя. — Макар че ти ми се виждаш малко уморена. Мисля, че работиш прекалено много. — Целуна ме по бузата. — Ще се чуем по-късно — каза и след миг вече я нямаше.

Девета глава

— Дайте определение на социопат.

На мъжа на свидетелското място — изглеждаше едновременно изискан и патриотично настроен в тъмносиния си костюм, с бяла риза и вратовръзка на червени райета — му трябваше малко време, за да обмисли отговора си, макар като вещо лице, призовано от обвинението, без съмнение да беше подготвил отговорите си добре.

— Социопатът е човек, враждебно настроен към обществото — започна специалистът. — Той изпитва малко от нормалните човешки емоции, с изключение на гнева. Този гняв, съчетан с почти пълна себепогълнатост и тотална липса на съпричастие към другите, му позволява да извършва най-ужасни престъпления, без никакво чувство на вина или угризение.

— А сексуалният садист?

Пак добре премерена пауза.

— Сексуалният садист изпитва сексуално удоволствие от причиняването на болка.

— Двете понятия заедно ли вървят? — Прокурорът потупа кафявата си вратовръзка на арабески и погледна към съдебните заседатели.

Проследих погледа му и забелязах, че заседателите са целите в слух. Достатъчно е само да се спомене думата „секс“, помислих си, като погледнах към Джо Лин. Беше облечена с тесни бели джинси и бяло бюстие, украсено по средата с яркорозово сърце.

— Социопатът не е задължително сексуален садист, но сексуалният садист почти винаги е социопат — прозвуча отговорът от свидетелското място.

— Според вашето вещо мнение, доктор Пинсънт, сексуален садист ли е Колин Френдли?

— Да.

— А социопат ли е?

— Съвсем определено.

Отново погледнах към Джо Лин, лицето й беше безизразно, дори спокойно. Слушаше ли изобщо? Чуваше ли казаното?

Прокурорът се приближи до масата на защитата, спря пред обвиняемия и се вгледа в Колин Френдли, сякаш го виждаше за пръв път. Колин Френдли любезно му се усмихна. Явно се бе възстановил доста добре от пристъпа на грипа. Очите му бяха бистри; цветът на лицето — добър. Изглеждаше съвсем нормално.

— Но той изглежда съвсем нормално — заключи господин Ивс, сякаш четеше мислите ми. — Всъщност, господин Френдли изглежда толкова мил, колкото би следвало от фамилията му — приятен на вид, любезен, интелигентен.

— Социопатите често пъти са доста интелигентни — обясни свидетелят. — И няма правило, според което да не могат да изглеждат добре. Що се отнася до любезността, той просто ви предлага онова, което смята, че трябва да видите.

Адвокатът на защитата мигновено скочи на крака.

— Преднамерен ход, Ваша светлост. Свидетелят не може да говори за господин Френдли.

— Приема се.

— Ако говорим по принцип, доктор Пинсънт — продължи необезсърчено прокурорът, — какво искате да кажете с това, че социопатите предлагат на хората онова, което искат да видят?

— Социопатите са изключително изобретателни. Емоциите им са на много повърхностно ниво и те са крайно егоцентрични. Но могат да подражават на емоциите, които виждат у другите, и да отвръщат с реакцията, която би се очаквала при нормални обстоятелства. Разчитат на хорската представа за елементарна човешка почтеност. Хората им приписват чувства, които те просто не притежават. — Той замълча и погледна право към Колин Френдли. — Социопатите нерядко са сладкодумни, чаровни и остроумни. Те ще ви разсмеят и после ще ви промушат право в сърцето.

— Може ли да се вярва на нещо, казано от тях?

— О, да. Те често са доста искрени. При условие да не забравяме, че представата им за истина обслужва изключително техните собствени интереси.

— Какво създава социопата, доктор Пинсънт?

Доктор Уолтър Пинсънт потърка с пръсти брадичката си и се усмихна.

— Страхувам се, че това е все едно да попитате: „Кое идва първо, кокошката или яйцето?“. Вечният спор — дали убийците се раждат, или се създават. — Той поклати глава. — Невъзможно е да се каже със сигурност. Съществуват много теории, разбира се, които сме склонни да променяме, според времената и политическия климат. Понякога придаваме по-голяма тежест на генетичната теория, понякога — на обкръжаващата среда. Приемаме за вярно наличието на допълнителни Y-хромозоми и химически дисбаланс. Но много хора имат химически дисбаланс, без това да ги прави убийци. И много хора имат допълнителна Y-хромозома, но не колят наляво-надясно сродните си човешки същества.

— Колин Френдли има ли химически дисбаланс или допълнителна Y-хромозома?

— Не, няма.

— А какво ще кажете за теорията, че средата определя съзнанието?

Уолтър Пинсънт се изкашля, изпъна рамене и оправи вратовръзката си.

— Няма съмнение, че детството ни е от решаващо значение по отношение на по-нататъшното ни развитие. Семената, от които израстваме като възрастни, се засаждат още докато сме деца. Почти всички серийни убийци са имали наистина ужасяващо детство. Били са пренебрегвани, малтретирани, пребивани, изнасилвани, изоставяни и какво ли не още.

— Това отнася ли се за Колин Френдли?

— Да.

Джо Лин се наклони към мен.

— Горкичкият — прошепна тя и аз се помъчих да уловя иронията в думите й. Но такава нямаше.

— Има ли някакви характерни общи черти при всички социопати? — попита прокурорът.

— Изследванията показват, че съществува нещо, което сега наричаме с термина „тройна предопределеност към убийства“, три елемента, които се наблюдават фактически у всички деца, които впоследствие стават серийни убийци: жестокост към малки животни, напикаване след естествено нормалната за това възраст и пиромания.

— Тези елементи наблюдават ли се в детството на Колин Френдли?

— Да.

— Има ли някакво съмнение у вас, след срещата ви с обвиняемия, изучаването на детството му и множеството психиатрични заключения, които ви бяха предоставени, че Колин Френдли е сексуален садист и социопат, виновен в извършването на престъпленията, в които е обвинен?

— Не се съмнявам изобщо — отговори доктор Пинсънт.

— Благодаря ви, доктор Пинсънт. Свидетелят е ваш, господин Армстронг.

Господин Ивс седна и разкопча сакото си, господин Армстронг стана и закопча своето.

— Доктор Пинсънт, вие психиатър ли сте?

— Не.

— Лекар?

— Не.

— Вероятно доктор по психология?

— Не. Докторатът ми е в сферата на възпитанието.

— Разбирам. — Джейк Армстронг поклати глава, явно объркан, сякаш не можеше да разбере какво прави доктор Пинсънт тук като вещо лице. Това беше чисто и просто за ефект. Съдебните заседатели вече бяха уведомени, че Уолтър Пинсънт е специален агент от Националната академия на ФБР в Куантико, Вирджиния, и част от поддържащото следствието подразделение, специализирано в профилирането на серийни убийци.

— Колко пъти сте се срещали с обвиняемия?

— Два пъти.

— Два пъти. — Джейк Армстронг поклати глава, като си придаде леко изненадан вид. Чист трик, помислих си. — И колко дълги бяха срещите ви?

— Всяка беше от по няколко часа.

— По няколко часа значи — повтори адвокатът, като този път кимна. — И това време ви беше достатъчно, за да стигнете до заключението, че Колин Френдли е опасен психопат?

— Социопат — поправи го доктор Пинсънт.

Джейк Армстронг се изсмя подигравателно. Също като Джо Лин.

— След прекарани приблизително четири часа с моя клиент, сте стигнали до заключението, че е опасен социопат и сексуален садист?

— Да, така е.

— Кажете ми, доктор Пинсънт, щяхте ли да стигнете до същите заключения, ако се бяхте срещнали с господин Френдли при други обстоятелства?

— Не съм сигурен, че разбирам въпроса ви.

— Да кажем, че сте срещнали господин Френдли на някакво събиране или сте се запознали на почивка и сте си поприказвали няколко часа. Щяхте ли да останете с впечатлението, че той е опасен психопат и сексуален садист?

За пръв път, откакто беше застанал на свидетелското място, доктор Уолтър Пинсънт не изглеждаше толкова уверен в себе си.

— Вероятно не. Както вече казах, социопатите често пъти са много обаятелни.

— Намирате Колин Френдли за обаятелен?

— Изглежда много любезен, да.

— Това престъпление ли е?

Прокурорът вдигна ръка.

— Протестирам.

— Приема се.

— Възможно ли е, доктор Пинсънт — настоя адвокатът на защитата, — да сте били повлияни в оценката си на господин Френдли от факта, че вече е бил арестуван и вашите срещи с него са се провели в затвора?

— Бях повлиян от нещата, които той ми разказа.

— Разбирам. Колин Френдли призна ли се пред вас за виновен?

— Не.

— Всъщност, не настояваше ли той постоянно, че е невинен?

— Така е. Но това е типично за този тип личности.

— Интересно. Значи твърдите, че ако признава вината си, това означава, че е виновен, а ако казва, че е невинен, пак означава, че е виновен. Осъден, ако не си, осъден, ако си. Напомня ми на лова на вещици в Салем.

Прокурорът скочи на крака.

— Ваша светлост, преднамерен ход. Господин Армстронг въпрос ли задава, или произнася реч?

— Приема се.

— Ще го парафразирам — отвърна Джейк Армстронг, в думите му имаше доловимо нахалство. — И под леглото ли ви се привиждат серийни убийци, доктор Пинсънт?

Масивният задник на господин Ивс едва бе имал време да докосне седалката, преди прокурорът отново да скочи на крака.

— Протестирам.

— Оттеглям въпроса си — побърза да каже Джейк Армстронг. — Нямам повече въпроси към свидетеля.

— Свидетелят може да се оттегли.

Съдията обяви десетминутно прекъсване.

— Кажи ми, че не повярва на това — казах с надежда на Джо Лин, докато хората около нас се изправяха и протягаха.

— Да повярвам на кое? — Тя се огледа набързо в огледалцето си, като повторно начерви вече и без това прекалено розовите си устни.

— На опита на адвоката да омаловажи доказателствата.

— Това пък какво трябва да значи? — Джо Лин вдигна огледалото, подвивайки миглите си.

— Значи, че доктор Пинсънт е толкова вещо лице, колкото и всички останали — започнах.

Тя ме прекъсна.

— Не е психиатър, нито лекар.

— Той е агент на ФБР.

— Откога стана такава гореща почитателка на ФБР?

— Просто казвам, че знае за какво говори.

— Това си е неговото мнение.

— Мнение на вещо лице — напомних й аз.

— Прекалено много вярваш на вещите лица — отвърна тя. — Само защото някой има диплома, не значи, че знае всичко.

Приех го като директна нападка към мен. Джо Лин вечно възхваляваше предимството на практическия опит пред университетското образование.

Не захапвай, казах си, твърдо решена да бъда любезна.

— Е, нещо ново? — попитах в търсене на по-безопасна тема за разговор.

— Какво например?

Повдигнах рамене.

— Някакви обаждания в отговор на молбите за работа, които подаде?

Тя затвори гримовете си.

— Знаеш, че няма.

Едно на нула, помислих си.

— Обаждала ли си се на майка?

— Защо да й се обаждам?

Две на нула.

— Имаш ли уговорка за събота и неделя?

Джо Лин затвори чантата си.

— Имам уговорка за петък. — Тя се извърна към мен, устата й беше нацупена в провокативна муцунка.

— Страхотно. Някой нов ли?

— Нещо такова.

— Някой, когото познавам?

— Някой, когото си мислиш, че познаваш.

— Какво значи това?

— Значи, че си мислиш, че го познаваш, но не го познаваш. Значи, че имаш съвсем погрешна представа за него. Значи, че изобщо не го познаваш. Значи, че го зяпаш цяла сутрин.

Три на нула.

Стаята около мен притъмня. Нормалните съдебни шумове отстъпиха на високото бучене в ушите ми. Зави ми се свят, краката ми омекнаха. Сграбчих пейката, на която седях, и забих пръсти в твърдото дърво.

— Моля те, кажи ми, че се шегуваш.

Джо Лин оправи бюстието си — намести голямото розово сърце така, че да се падне точно по средата на огромния й бюст.

— Защо да се шегувам за нещо толкова важно?

Спокойно, казах си. Не захапвай стръвта.

— Кога точно го разбра?

— Адвокатът на Колин ми се обади снощи. Щях да ти звънна, но беше късно, а знам, че в десет часа вие вече сте заспали.

— Не разбирам — заекнах. — Къде ще се проведе тази „среща“?

— Не съм сигурна. В някоя килия или нещо от сорта. Ще ми кажат.

— Джо Лин, моля те — не можах да се въздържа. — Не смяташ ли, че това стигна твърде далеч? Не е късно да зарежеш цялата работа. Няма нужда да продължаваш.

— За какво говориш? — Гласът й беше възмутен. — Защо да не продължавам?

— Защото мъжът, за когото говорим, е хладнокръвен убиец.

— Не съм съгласна.

— Доказателствата са неопровержими.

— Не съм съгласна.

— Не си съгласна — повторих.

— Не, и не мисля, че и съдебните заседатели ще се съгласят — отвърна тя, като махна на един от репортерите на задния ред. — Не желая да говорим повече за това. Защо винаги трябва да разваляш всичко?

— Просто се опитвам да проявя малко здрав разум в цялата тази бъркотия.

Джо Лин погледна към предната част на залата.

— Винаги си имала повече здрав разум, отколкото въображение — заяви тя.

Вече беше седнал, когато в дванайсет и двайсет пристигнах в „Чарлис Креб“.

— Съжалявам, че закъснях — казах и се отпуснах на стола, който сервитьорът ми предложи. Огледах бавно многобройните сепарета и поставените в рамки снимки на рибарски трофеи. Възхитих се на огромния препариран марлин, закачен отсреща, спрях за миг погледа си и на претъпкания бар, отбелязвайки заетите сервитьори, които сновяха между сепаретата и масите, като се суетяха около постоянните клиентки с високи токчета, огромни руси прически и заучени пресилени усмивки. Гледах навсякъде, само не в мъжа, който седеше срещу мен.

— Като се има предвид, че съдът не беше разпускан до обяд — казваше той, — успя съвсем навреме.

— Тръгнах си по-рано. — Махнах на келнера. Час и половина по-рано, за малко не казах, но си замълчах. Напуснах залата, след неприятното разкритие на Джо Лин и обикалях с колата досега, опитвайки се да разбера какво се мъчеше да докаже сестра ми, като се хвърляше в ръцете на един садист социопат, който най-вероятно щеше да умре на електрическия стол. Ако се опитваше да разстрои майка ни, нямаше да стане. Тя изобщо не обръщаше внимание на предизвикателните изявления на Джо Лин и се държеше така, сякаш в настоящото поведение на по-малката й дъщеря нямаше нищо необичайно или нередно. От друга страна, ако Джо Лин се опитваше да вбеси мен, трябваше да си призная, че вършеше страшна работа.

Сервитьорът се появи.

— Може ли чаша бяло вино? — попитах.

Келнерът изглеждаше объркан.

— Не ви ли харесва виното, което поръча господинът?

За пръв път погледнах към мъжа, който стоеше от отсрещната страна на масата. Робърт Кроу — любезен, изискан и най-вече убийствено великолепен — вдигна бутилката калифорнийско шардоне, която се изстудяваше до него.

— Благодаря — казах на сервитьора и се почувствах като пълна идиотка. — Чудесно е.

Робърт не каза нищо, само ми напълни чашата, после се чукнахме.

— За миналото — каза той.

— За миналото — съгласих се. Звучеше достатъчно безопасно.

— И за бъдещето.

Изгълтах половината чаша.

— Някой е или много жаден, или много притеснен — отбеляза той.

— Сутринта ми не беше приятна.

— Говори ли ти се за това?

— В никакъв случай.

— Да поговорим тогава защо не ме поглеждаш.

Разсмях се, с онзи ужасен, смутен дрезгав смях, който заглъхва моментално при допира с въздуха.

— Гледам те.

— Гледаш лявото ми ухо — каза той.

— И ухото си го бива — разсмях се и го погледнах право в лешниковите очи. О, господи, помислих си, като се мъчех да не отклоня поглед, да не мигна, да не се извърна първа. Нямаха ли край ученическите ми притеснения?

Не трябваше да идвам. Трябваше да последвам инстинктите си и да се прибера у дома, след като си тръгнах от съда. Вместо това обикалях с колата безцелно в продължение на час и половина, после надух газта по I-95. Наближавах Помпано, когато осъзнах, че е дванайсет без нещо, обърнах, като си казвах, че трябва да се прибирам, но знаех, че се отправям към океана и „Чарлис Креб“.

„Чарлис Креб“ и Робърт Кроу, помислих си и сигурно съм се усмихнала, защото той веднага се хвана за това.

— Така е по-добре — каза Робърт. — Имаш хубава усмивка.

— Крива е — поправих го аз.

— Точно това я прави красива.

Премигнах, отклоних погледа си.

Поръчахме — печена скумрия за него, пушена риба меч за мен.

— И така, разкажи ми за работата си като терапевт — помоли той.

Повдигнах рамене.

— Какво да ти кажа? Разни хора — разни проблеми.

— Какъв тип проблеми?

— Проблеми с родителите, проблеми с децата, брачни проблеми, извънбрачни проблеми… — спрях, изпих още една голяма глътка вино.

— И ти решаваш тези проблеми?

— Правя каквото мога.

— От колко време практикуваш?

— Повече от двайсет години. — Чувствах се по уверена сега, когато разговорът се водеше на професионална основа. — Започнах като социален работник към съвета по образование в Питсбърг, после напуснах и си отворих клиника по семейна терапия с още няколко жени. Накрая се преместихме във Флорида и си отворих собствен кабинет.

— Не можеш да се задържиш дълго на една работа, а?

Помислих си за сестра си, която цял живот сменяше една безперспективна работа с друга, една безперспективна връзка с друга.

— О-хо — прекъсна ме Робърт. — Буреносни облаци на хоризонта. За какво си мислиш?

Наистина не ми се искаше да говоря за Джо Лин. И без това бе изгубила достатъчно от деня ми.

— Просто за това колко бързо минава времето — излъгах. Не беше трудно. — Ами ти? Как стана така, че се сдоби с радиостанция?

— Ожених се за нея — отвърна той.

Не знаех какво да кажа, така че си замълчах.

— Бащата на Бренди притежава радиостанции из цялата страна. — Той се усмихна. — Пази се от жени, чието име е годно за пиене.

— Ще го запомня.

— Всъщност, истинското й име е Бренда. Кръстена е на Бренда Маршал, актриса от четирийсетте. На която тъст ми явно е бил голям почитател.

— Била е женена за Уилям Холдън — казах.

Робърт Кроу ме погледна с изумено възхищение.

— Откъде знаеш това?

Поклатих глава.

— Умът е странно и чудно нещо. Едвам си спомням телефонния си номер, но знам, че Бренда Маршал е била женена за Уилям Холдън.

— Интересна жена си, Кейт Лейтимър — отбеляза той.

Понечих да го поправя, но реших да не си правя труда. Знаеше как се казвам. Аз също.

— Е, с какво се занимава жена ти?

— Пазарува, обядва, ходи на аеробика.

— И се грижи за децата — добавих. — Май че четири ми каза.

— От дванайсет до деветнайсетгодишна възраст. Две момчета и две момичета.

— Сигурна съм, че не й остава време да се обърне.

— Най-голямото е в колеж. Останалите са по цял ден на училище. Имаме две прислужнички. Повярвай ми, Бренди не се претоварва.

— Проблеми ли имате? — попитах, въпреки напразните си усилия да не го правя.

— Обичайните, струва ми се.

— Затова ли ме покани на обяд?

Той се усмихна, обиколи ръба на чашата си с пръсти.

— Не. Ако имах нужда от терапия, щях да дойда в кабинета ти. Имам нещо друго предвид за теб.

— Звучи интересно.

— Надявам се да го сметнеш за такова.

Сервитьорът донесе обяда ни, напълни отново чашите. В продължение на няколко минути само се хранехме и пиехме.

— Е — започнах аз, добила кураж след втората си чаша вино, — какво толкова си намислил за мен?

— Твое собствено радиопредаване — каза той.

Изпуснах си вилицата. Тя отскочи от скута ми и падна на пода. Един от сновящите сервитьори веднага я подмени.

— Не разбирам.

— Още не съм го измислил съвсем — продължи Робърт. — Всъщност, хрумна ми, когато се видяхме в съда и ми каза с какво са занимаваш.

— Какво точно ти хрумна?

— Ами, да правиш някакъв вид радиотерапия.

— Имаш предвид като Фрейзър? Вечерно шоу с открити телефони?

— Не съм сигурен. Както ти казах, още не съм го обмислил добре. Това е един от поводите да те поканя на обяд. Исках и твоя принос.

— Но аз нямам никакъв опит като радиоводещ.

— Знаеш как да говориш. Знаеш как да даваш съвети. И имаш страхотен глас.

— Нямам толкова време. Имам си работа; имам си семейство.

— Не е необходимо да е всяка вечер. Може да е веднъж или два пъти седмично. И не е необходимо да е нощно време. Може да е и през деня. В сряда. — Той се усмихна. — В свободния ти ден.

— Но какво ще правя?

— Ще се държиш естествено. Ще отговаряш на въпроси. Ще помагаш на хората да решават проблемите си.

— Защо именно аз?

— А защо не ти? Ти си умна. Красива. Местна. Виж, съзнавам, че ти идва изневиделица. Защо не нахвърляш няколко идеи? Да видиш какво ще ти хрумне. Да решиш какъв тип шоу може да ти бъде интересно, формата, която ще ти пасне. Междувременно ще споделя идеята с някои от продуцентите ни, за да видя дали и те не могат да помогнат нещо. Помисли си. Само за това те моля.

— Ще си помисля — чух се да казвам.

— Добре. — Той отново вдигна чашата си. — За интересните предложения.

Десета глава

Петъкът започна както винаги. Сара все още не беше станала, когато тримата с Лари и Мишел излязохме от къщи. Бях се отказала да се опитвам да я будя. Да не закъснява за училище си беше грижа на Сара, а не моя.

Бях подготвена за обаждане от училището, за да ме осведомят за закъсненията на Сара, така че не се изненадах, когато изслушах съобщенията си през петминутната почивка между сеансите и разбрах, че наистина ме бяха търсили. Не виждах никакъв смисъл да се обаждам веднага, нямаше да ми кажат нищо, което вече да не знам. Вместо това позвъних у дома, като се опитах да се убедя, че фактът, че никой не вдига, означава, че Сара благополучно се е добрала до класната си стая. Или поне е на път. Или пък все още кърти здраво, прошепна едно досадно гласче. Изшътках му, както се усмирява малко дете, после поканих следващите си пациенти. Външно бях спокойна. Но вътрешно ми идваше да закрещя.

Не бях единствената. Всеки, който влизаше в кабинета ми този ден, викаше за нещо. Никой не говореше тихо. Никой не се мъчеше да запази самообладание. Всички крещяха. Един на друг, сами на себе си, на мен. Вероятно ставаше въпрос за пренасочване на моето настроение в техните уста. По-вероятно обаче се дължеше на буквално задушаващата влажност, която се беше спуснала над Палм Бийч през последните двайсет и четири часа, подобно на гигантско брезентово платнище, и която заплашваше мигновено да взриви всеки, който дръзнеше да се подаде навън. Или просто си беше един от онези дни.

До шест часа вечерта бях напълно изтощена. Единственото, което ми се искаше, бе да се прибера у дома и да си легна, но знаех, че е невъзможно. Лари вече бе поел ангажимент за вечеря с един „доволен клиент“, усмихнах се. Хубаво беше да знаеш, че някой някъде е доволен от нещо.

Преди да си тръгна от кабинета, отново прослушах обажданията на секретаря и с ужас открих, че от училището на Сара са се обаждали още два пъти, веднъж точно след обяд, за да ме уведомят, че Сара още не се е появила на училище и втори път в края на учебния ден, за да ми кажат, че Сара е избягала цял ден от училище и рискува да бъде изключена. Погледнах си часовника, знаех, че е прекалено късно да се обаждам в училището. Освен това, какво можех да кажа? Може би Сара имаше нужда точно да бъде изключена, някакви реални последствия за действията й… Не бях убедена. Сара щеше да отмине и изключването с повдигане на рамене, както отминаваше всичко останало. Щеше да се отрази на мен, а не на нея.

Докато завивах на север по I-95, промушвайки се през вечерното петъчно движение, затруднено още повече сега, когато започваше ежегодната миграция на птиците, си обещах, че ще запазя самообладание пред Сара. Че просто ще я уведомя, че от училището са се обаждали неколкократно заради бягствата й и че нито желая, нито държа да слушам обясненията й. В училище ще се оправят с нея в понеделник. Междувременно, ще си седи вкъщи. Знаех, че Сара щеше да крещи, псува, тръшка врати, както винаги, опитвайки се да ме предизвика да избухна. Каквото и да станеше, реших аз, докато излизах от магистралата при PGA булевард и се отправях на запад, нямаше да повишавам глас, щях да запазя самообладание.

— Как така я няма? — изкрещях на по-малкото си дете, няма и две секунди, след като се прибрах.

— Защо ми крещиш на мен? — попита Мишел. Стоеше по средата на всекидневната, отдясно на голямата стъклена масичка за кафе, между двете кафеникави канапета, устните й бяха станали кървавочервени от черешовия сладолед на клечка.

Приличаше на красива порцеланова кукла, помислих си, но не го казах. Вместо това й се скарах:

— Би ли се махнала от килима с това? — И се запътих към спалнята си. Тя ме последва.

— Тежък ден, а?

Усмихнах се. Сара щеше да ми се разкрещи. Мишел се интересуваше от това как е минал денят ми.

— Ужасен — погледнах към затворената врата на спалнята и изведнъж долових шуртенето на душа. — Баща ти кога се прибра?

— Преди няколко минути. Минал е стоте.

— Стоте какво?

— На голф. Минал е стоте. Това би трябвало да е хубаво — увери ме, погледна към килима пред краката си и бързо натъпка остатъка от сладоледа в устата си. Тъничка струйка червеникава течност покапа по брадичката й и изчезна във врата й, сякаш се беше порязала при бръснене.

— Хубаво е, че на някой днес му е провървяло — отвърнах.

— Каза, че било много горещо, но мислел, че това му помогнало да се концентрира.

Разкопчах най-горните копчета на бялата си блуза, изритах обувките си и се отпуснах върху армията декоративни възглавнички.

— Баща ти каза ли нещо за Сара?

— Какво например?

Например къде е била цял ден, искаше ми се да изкрещя, но не го направих. Спокойно, повтарях си наум. Спокойствие му беше майката.

— Обаждала ли се е? — попитах вместо това.

— Защо все вдигате толкова шум около Сара? — Една леко нацупена физиономия си проправи път към устата на Мишел, като допълнително подсили рубинените очертания на устните й. — Защо винаги питаш за Сара? Не те ли интересува как е минал моят ден?

— Твоят ден ли?

— Да, моят ден. И аз съм човек, също като Сара, и имам дни, като всички останали.

Подпрях глава на възглавниците, тялото ми мигновено застана нащрек. Бях подготвена за сцена със Сара, а не с Мишел.

— Разбира се, че имаш.

— Никой никога не пита за това как е минал моят ден — продължи тя, сякаш беше играчка с ключе, което някой беше пренавил и сега се въртеше неконтролируемо, без да може да спре. — Попитах татко как е минал денят му, попитах теб дали ти е било напрегнато днес, винаги питам всички, а някой мен попитал ли ме е?

— Мишел…

— Не. Каза ми само да се разкарам от килима с моя сладолед…

— Мишел…

— Питаш за Сара…

— Скъпа, моля те…

— На някой пука ли му изобщо, че получих осемдесет и пет процента на теста по математика? Че съм първа в класа? Не! На никой не му пука! — Тя избяга от стаята.

Скочих веднага.

— Мишел, почакай. Разбира се, че ни пука. — Спънах се в обувките си и токът на едната болезнено се заби в петата на десния ми крак. Закуцуках след нея и видях как вратата на стаята й се затръшва.

— Миличка, моля те, пусни ме да вляза — почуках леко на вратата й, после по-силно. — Мишел, моля те, пусни ме да вляза.

Бавно, вратата на стаята й се отвори. Мишел стоеше разплакана от другата страна. Наведох се към нея, ръцете ми жадуваха да прегърнат кльощавото й телце.

— Недей — каза тихо тя и аз залитнах на пръсти, преди да се отпусна на пети и да възвърна равновесието си.

— Получила си осемдесет и пет на теста си по математика? — повторих, очите ми се изпълниха със сълзи. — Това е чудесно.

Мишел не ме погледна.

— Беше най-високата оценка в класа.

— Сигурно си много горда.

Тя отстъпи назад и се тръсна по средата на огромното си легло, загледана право напред. За разлика от стаята на Сара, която беше обзаведена в различни нюанси на хаос, преобладаващо розово-бежовата стая на Мишел бе подредена като пословичната аптека. Леглото й беше идеално оправено, възглавниците на бледи розово-бели цветя бяха разположени удобно върху съчетаната по цвят покривка на леглото. Плотът на ракитовия й скрин беше разтребен, с изключение на инкрустираната кутия за бижута под формата на ковчеже за съкровища. Дрехите й висяха окачени в гардероба, а не — разхвърляни навсякъде по пода. Намръщих се. Дори и в уединението на стаята на Мишел, Сара намираше начин да надделее, да избута настрани по-малката си сестра. Приближих се предпазливо към леглото и седнах, чак след като получих мълчаливо разрешение: едва доловимо кимване, което ми каза, че мога да го направя.

— Съжалявам.

Кимането стана по-изразено, когато едната яркочервена устна изчезна под другата, потрепервайки. Мишел се извърна.

— Понякога възрастните така се улисват в собствените си малки светове, че забравят за световете на тези около тях — започнах аз. — Особено, когато околните са толкова способни и талантливи като теб. — Протегнах се и нежно погалих вълнистата кестенява коса, която се спускаше по раменете й. Тя не се отдръпна, за което й бях много благодарна. — Склонни сме да съсредоточаваме всичките си усилия върху онези, които ни създават най-много проблеми, а това не е честно, защото ти заслужаваш повече. Много повече. Съжалявам, съкровище. Наистина съжалявам. Ти си сладкото ми ангелче и аз толкова много те обичам. Моля те — прошепнах, — нека те гушна.

Тя мълчаливо се притисна към мен. Носът ми мигновено се зарови във водопада от мека кестенява коса, мирисът й за мен беше сладък като на новородено. Топлината, която излъчваше слабото й тяло, ме изгори като нагорещено желязо и ни спои една за друга.

— Обичам те — повторих, като я целунах по темето, веднъж, два пъти, толкова, колкото щеше да ми позволи.

Мишел избърса няколко заблудили се сълзи от лицето си, но не направи опит да се освободи от прегръдката ми.

— И аз те обичам.

Постояхме така за известно време, наслаждавайки се на близостта си, като никоя от нас не искаше първа да се отдръпне. За пръв път през целия ден се чувствах напълно спокойна.

Покоят беше нарушен от гласа на Лари.

— Кейт? — викаше той. — Кейт, къде си?

— Няма нищо — каза Мишел, като се измъкна от прегръдката ми и отнесе цялото спокойствие със себе си. Почувствах веднага как гневът се завръща. Какво се бе развикал толкова Лари? Защо трябваше да излизаме, когато единственото, което ми се искаше, бе да си остана у дома?

— Какво има? — попитах, като пресрещнах Лари пред вратата на стаята на Мишел. Беше увил голяма бежова кърпа около слабините си и бършеше мократа си коса с друга.

— Нищо. — Плътният му глас изпълни пространството, което ни разделяше и се изля в стаята на Мишел. — Мишел каза ли ти, че минах стоте?

— Каза ми.

— Беше горещо като ад, казвам ти — продължи той ентусиазирано, следвайки ме по петите обратно към спалнята, като поостаряло кученце. — Но знам ли, явно задухата работеше за мен. Наистина ме накара да се съсредоточа или кой знае, не съм сигурен. Както и да е, стана. Ударих 98. Щях да стигна дори още по-далеч, ако не се бях надувал на последните две дупки. — Той се разсмя. — Предполагам, че това е голфът. Игра на „ако не бях“. Как ти мина денят?

— Ужасно. Трябва ли да излизаме тази вечер?

Той си погледна часовника, все още беше мокър от душа.

— Разбира се. Всъщност, след около десетина минути трябва да сме тръгнали.

— Десет минути? Искам да си взема един душ, да приготвя на Мишел нещо за вечеря.

— Нямаш време за душ, а Мишел може да си поръча пица.

— Никъде няма да тръгна, без да си взема душ — заинатих се. — Ами Сара?

— Можеш да се отпуснеш във ваната, когато се приберем от вечерята. Какво за Сара?

— Знаеш ли къде е?

— Трябва ли?

— Някой все трябва да знае — казах заядливо, макар да съзнавах, че не е честно. — Явно днес не е ходила на училище.

Въодушевлението, изписано върху лицето на Лари, бе заменено от примирение.

— Провери ли секретаря? — попита ме.

Заобиколих леглото до белия телефон, който се намираше на голямата извита масичка, бързо набрах съответните цифри, за да получа съобщенията си. Имаше само едно. Беше от Джо Лин: „Обади ми се“. Нищо повече.

Да се обаждам на сестра си беше последното, което ми се искаше да направя. Днес бе уреченият ден, в който Красавицата щеше да се срещне със Звяра и нямах никакво желание да слушам бръщолевенията й. Вече знаех повече подробности, отколкото ми се искаше; че свиждането щяло да се състои веднага, щом съдът се оттеглел за празниците, че мястото на любовната среща щяло да бъде в областния изправителен център на Палм Бийч на Гън Клъб Роуд и че Ромео и Жулиета щели да бъдат разделени от стъклена преграда и щели да разговарят помежду си със специално направени за целта телефони. Затворих очи, като се опитах да си представя сестра ми и Колин Френдли, с ръце притиснати към стъклената преграда, която ги разделя.

— Е? — питаше Лари.

— Никакви съобщения — отвърнах. Така беше по-лесно.

— По-добре започвай да се оправяш — подкани ме, вече по бельо, с черни три четвърти чорапи.

— Как можем да излезем, без да знаем къде е?

— Лесно. — Той напъха ръце в ризата си на синьо-бели райета. — Просто ще си излезем. Нямам никакво намерение да позволя на едно безотговорно дете да ръководи живота ми. Ще се оправяме със Сара, когато се върнем.

Беше прав и го знаех, но не бях в настроение да разсъждавам разумно.

— Но ние дори не знаем къде е.

— Дори и да знаехме — отвърна Лари, — сега нямаме време да се разправяме с нея. Така че, дай да се обличаме. Вечерята е в Юпитер и знаеш колко натоварено ще бъде движението дотам.

— Юпитер ли?

— Да, Юпитер — повтори той, устните му се извиха в усмивка. — Не на Марс. Ще ни отнеме само двайсет минути.

— Тогава имам време за един душ — настоях, на път към банята. Събличах се, докато вървях и оставях дрехите ми да падат, където намерят. Точно като Сара, помислих си, бързо заключих вратата зад себе си и пуснах душа, приветствайки силната струя гореща вода, която се изсипа върху главата ми, подобно на мънички парченца град.

— Извинете, мога ли да използвам телефона ви? — Това бяха първите думи, които излязоха от устата ми, когато прекрачихме прага на чисто новия дом на нашия домакин в избраното голф общество на Уиндфол Вилидж в Юпитер.

— Разбира се. — Озадачената домакиня, пищна брюнетка в опънати панталони, ми посочи през обширната всекидневна към кухнята. Нарочно, без да обръщам внимание на Лари и на изражението, което пускаше корени върху вече намръщеното му лице, аз бързо прекосих покрития с мрамор под, кимнах на половин дузината гости, скупчени около рояла и забързах по спираловидната стълба — едната от двете, разположени отстрани на къщата — към мраморно-стоманената кухня в задната част. Двете униформени прислужнички, които приготвяха канапета, ме изгледаха сащисано. Не по-малко сащисана беше Мишел, когато чу гласа ми.

— Сара я няма — каза ми кисело. Бях я откъснала от безбройното поред повторение на „Розин“. — Не се тревожи за нея, мамо — посъветва ме, преди да затвори. — Знаеш, че й няма нищо. Не я оставяй да ти провали вечерта.

Вече беше провалена, за малко щях да споделя, преди да върна слушалката в протегнатата в очакване ръка на една от прислужничките, която я постави на вилката, сякаш не можеше да ми се има доверие. И може би беше права, помислих си, като улових отражението си върху стоманения перваз на двойната фурна. Изглеждах като леко побъркана матрона. Лицето ми бе изкривено от раздразнение, косата ми — още леко мокра от душа и несресана, както трябва. Коя ли е тая? — запитах се.

Лари беше стоял до мен като нетърпелив баща, докато се гримирах. И непрекъснато си бе поглеждал часовника, докато се суетях със страничния цип на черната си вечерна рокля.

— Ще изсъхне в колата — възрази, когато посегнах към сешоара, издърпа го от ръката ми и го върна обратно в чекмеджето, без да обръща внимание на крясъците ми. — Изглеждаш чудесно — настоя и не спря да го повтаря в колата по пътя, макар „чудесно“ да не беше дума, която вдъхваше кой знае каква увереност.

Не е като „красива“, помислих си, щом се сетих за Робърт. Знаех, че той нямаше да има нищо против да закъснее малко за вечеря. Реших, че сигурно щеше да ми даде цялото време, от което имах нужда, за да се приготвя, вероятно дори щеше да скочи под душа с мене и още повече да ни забави. Или може би изобщо нямаше да отидем, продължавах да си фантазирам, като неохотно се върнах при Лари и се оставих да ме представят на гостите и да бъда разведена на задължителната обиколка из къщата, която мъжът ми беше построил.

— Красива е — казах, после добавих: — Много. Направо е прекрасна.

Карахме се по целия път на отиване и продължихме и по целия път на връщане.

— Не мога да повярвам колко грубо се държа — каза той, докато се носехме по Доналд Рос Роуд.

— Не съм се държала грубо — възразих аз.

— Това, че се извиняваше на всеки десет минути, че трябва да се обадиш по телефона, не беше ли грубост?

— Използвах телефона точно три пъти.

— Четири.

— Добре, четири. Обаждах се по телефона четири пъти. Признавам се за виновна. — Мигновено се сетих за Колин Френдли и Джо Лин. Според думите на Мишел, сестра ми се била обаждала втори път. Знаех, че ще трябва да й звънна сутринта и да изслушам до най-малки подробности всичко за затворническата й среща, независимо дали исках, или не.

— И какво постигна? — настояваше Лари. — Нищо. Сара още не се е прибрала и знаеш ли какво? Няма да си е дошла и когато се приберем, което вероятно е по-добре, защото, ако се е прибрала, ще я убия.

— Не знам как можеш да бъдеш толкова безразличен — казах нарочно, изкривявайки думите на Лари. Но бях бясна и беше по-лесно да избера караница с Лари — която чувствах, че има вероятност да спечеля — отколкото да чакам и да я проведа със Сара, където нямах никакъв шанс.

Нямаше да захапе. Без значение колко ниско слизах — а аз слязох доста ниско, като в един момент го обвиних, че е загрижен повече за клиентите си, отколкото за дъщеря си — той не захапваше. Нямаше да участва. Колкото повече се отдръпваше, толкова повече напирах аз. Колкото по-здраво ръцете му стискаха волана, толкова повече се отприщваше езикът ми. Крещях, виках, нареждах. Той не каза нищо.

Онова, което исках да направи, разбира се, беше да спре колата и да ме прегърне. Просто да отбие встрани и да ме гушне, да ми каже, че съм чудесна майка, че не аз съм виновна за Сара, че всичко ще се оправи, че съм красива. Но разбира се, той не го направи. Трудно е да кажеш на някого, че е красив, когато обижда мъжествеността ти, професията ти, годността ти да си баща.

Когато се прибрахме, Лари се запъти право към спалнята, като дори не си направи труда да види дали Сара се е прибрала. Знаеше, че не е, както и аз, макар че държах да проверя.

— Не се е обаждала — извика Мишел от леглото си. Наближаваше полунощ и сънят се гушеше в гласа й, като котенца в кошница.

Приближих се до леглото на Мишел, наведох се и я целунах по челото, като отметнах няколко кичура от миловидното й лице. Тя въздъхна и се обърна на другата страна.

— Приятни сънища — прошепнах и затворих вратата след себе си. Ако щеше да има скандал, не исках Мишел да се събуди.

Лари вече си беше легнал и се правеше на заспал. Гневът ми се бе изпарил; на негово място се настаняваше отчаянието.

— Съжалявам — казах. Наистина съжалявах и той го знаеше, макар това да не беше кой знае какво успокоение. Каква разлика има, че не мислиш обидните неща, които казваш? Остава си фактът, че някой друг ги е чул. А думите нараняват повече от камъните. Те отекват в тишината на съзнанието, дълго след като другите рани са зараснали.

Легнах напълно облечена до Лари върху чаршафите, защото когато чуех, че Сара се връща, исках сблъсъкът да бъде на равни начала. Тъй като Сара вече имаше младостта на своя страна, не исках да задълбочавам неизгодното си положение, като бъда по нощница.

Билетът на Сара беше разписан до два часа, макар да не съм сигурна защо очаквах да се върне навреме. Нима някой, който бягаше по цял ден от училище, се тревожеше дали ще успее да се прибере в определения час? Дали Сара се замисляше някога върху последствията от действията си?

В този момент не бях истински разтревожена. Бях бясна, притеснена и разочарована от нея, но не бях истински разтревожена. В края на краищата, не за пръв път ми разиграваше подобни номера.

Когато определеният час дойде и отмина, станах от леглото и отидох отново в стаята й, като се взирах в тъмнината към неоправеното й голямо легло.

— Къде си? — прошепнах, като все още се мъчех да пропъдя тревогата и отчаяно се опитвах да не си мисля за всички ужасни неща, които можеха да са й се случили. Опитвах се да не си я представям как лежи окървавена в някоя канавка, жертва на пиян шофьор, блъснал я и избягал; опитвах се да не си я представям как лежи пребита в някоя уличка, повалена от яростните удари на крадец; опитвах се да не чувам виковете й, нападната от садистичен изнасилвач. Опитвах се да не виждам снимката на красивото й лице, пепеляво на цвят и застинало, докато тя лежи на студената стоманена количка в задното помещение на моргата. Опитвах се и не успявах.

Опънах се върху чаршафите й, мирисът на застоял цигарен дим бързо се пропи в кожата ми. Какво й ставаше? Не знаеше ли Сара колко много откачени типове имаше и че те само чакаха да им паднат невинни малки момиченца, които се смятаха за недосегаеми? Хора като Колин Френдли, помислих си и ме побиха тръпки. Изличих образа му, като зарових лице в меката тъмнина на възглавницата й.

За моя най-голяма изненада съм заспала. Сънувах едно момиче от университета. Беше дошла на почивка във Флорида миналата година и се натъкнах на нея в „Гардънс мол“. Не бях я виждала, откакто бяхме завършили, но тя все още изглеждаше зашеметяващо млада. Кипяща от енергия и ентусиазъм. Изпълнена с горди истории за семейството й. Шест седмици по-късно научих, че загинала при автомобилна катастрофа, малко след като се върнала в Питсбърг. Изгубила контрол върху колата си на някакъв заледен участък от магистралата и се ударила в мантинелата. Колата се обърнала и тя умряла на място. В съня ми, тя ми махаше от отсрещната страна на щанда за замразени храни в „Пъбликс“. Бях си загубила списъка с покупки и тя се смееше, като ми казваше да не се притеснявам, всичко щяло да се оправи.

Когато се събудих, Лари седеше отстрани на леглото и ме гледаше.

— Мисля, че трябва да се обадим в полицията — каза той.

Единайсета глава

Решихме първо да се обадим на приятелите на Сара.

Не беше толкова лесно, колкото изглеждаше. Хората в живота на Сара непрекъснато се сменяха. Всяка година следваше нова поредица имена. Старите лица изчезваха; появяваха се нови. Но явно никой не се задържаше много дълго.

Този начин на общуване се беше установил отрано в живота на Сара. Спомням си как учителката в детската градина ме дръпна встрани един следобед по време на чая за запознанство и сподели, че никога не била виждала дете да атакува класната стая така, както правела Сара. Всеки следобед Сара слизала от малкото жълто микробусче, което я караше от къщи до градината, и съобщавала: „Днес ще си играя с еди-кой си“. Всеки ден си избирала ново другарче и всеки ден успявала да спечели детето. На следващия се премествала на някое друго. Сара никога не създаваше трайна връзка с някого конкретно, въпреки че временните й приятелства бяха дълбоки и искрени. Но всеки следващ ден тя продължаваше напред, без дори да поглежда назад.

Преместването от Питсбърг в Палм Бийч не й се беше отразило видимо по никакъв начин. Сара, за разлика от Мишел, не остави истински приятели. Няколко съученички й писаха писма; Сара така и не им отговори. Тя се впусна в новия си живот с присъщия си ентусиазъм и увлечение, като бързо си създаде нов куп познати и се плъзгаше от една година в следващата, без излишното бреме, което често носи продължителното приятелство.

И така, трудно беше дори да си представи човек с кого можеше да е Сара.

— Дженифър — предположих, споменавайки едно име, което бях чувала Сара да споменава от време на време.

— Дженифър чия? — попита Лари, съвсем уместен въпрос.

Поклатих глава. Нямах представа. Както нямах и ни най-малка представа какви фамилии вървяха с Кери, Брук или Мат.

— Знам фамилията на Кери — настоях, като си представих момичето с дълга до кръста руса коса и впити в сочното дупе черни джинси. — Идва тук преди няколко седмици. Помниш я. Кери… Кери… Кери Роджърс или Ролинс, или нещо с Р. — Фактът, че не можех да си спомня фамилията дори на една от така наречените приятелки на Сара, ме накара да се почувствам още по-виновна. Как можете да се наречете добра майка, чувах вече упрека на полицая, когато не знаете приятелите на дъщеря си?

— Има ли тефтерче с телефони? — попита Лари най-накрая и започнахме да ровим из разхвърляните принадлежности на Сара, също както се рови из развалините на взривена сграда. Събирахме дрехи от пода, някои мръсни, някои току-що изпрани, подреждахме разхвърляни касетки и затваряхме отворени книги. Намерихме моливи и дребни монети, хартийки, без да споменавам наядената кифла под леглото.

— Виж — казах и долових странна нотка на копнеж да се прокрадва в гласа ми, когато вдигнах четири празни пакета от цигари. — Все още събира.

— Ето го. — Лари издърпа едно оръфано черно кожено тефтерче с форма на мотоциклетистко яке изпод няколко тубички с грим. Отвори го и видяхме как прашинки от бебешка пудра се посипаха като сняг по килима. — Под буквата „Р“ няма нищо — каза той.

— Опитай на „К“ — предложих.

Естествено, имаше Кери, името беше надраскано напреки на страницата с тъмнозелено мастило. Не беше придружено от фамилия. Може би, помислих си, и Сара не я знаеше.

Върнахме се в спалнята и позвънихме на Кери. Гласът, който най-после се обади, беше натежал от сън и цигарен дим. Изломоти нещо нечленоразделно, нещо подобаващо повече на продължителна въздишка, отколкото на истинско „ало“.

— Кери? — попитах, гласът ми, висок, изискващ, прозвуча така авторитетно, сякаш бях сложила ръка върху рамото й и това я разтърси и събуди. — Кери, обажда се майката на Сара. Сара при теб ли е?

Продължителна пауза. След това:

— Какво?

— Сара при теб ли е?

— Кой?

— Сара Синклер — изкрещях ядосано. Ясно беше, че си губим времето.

— Сара я няма тук.

— Знаеш ли къде е?

— Колко е часът?

— Осем.

— Сутринта?

Затворих телефона.

— Няма я там.

Опитахме още шест имена, преди да се откажем. Ръката ми беше върху слушалката и точно се канех да се обадя в полицията, когато телефонът иззвъня.

— Сара? — едва не изкрещях.

— Джо Лин — дойде нежеланият отговор.

Раменете ми потънаха: главата ми клюмна на гърдите. Сестра ми беше последния човек на земята, с когото ми се занимаваше.

— Джо Лин, съжалявам, не мога да говоря сега. Сара снощи не се прибра.

— Разбира се, че не се е прибрала — прекъсна ме Джо Лин. — Беше с мен.

— Какво? — изревах. — Сара е с Джо Лин — побързах да кажа на Лари.

Той поклати глава и се тръшна на леглото.

— Щеше да го разбереш, ако си беше направила труда да ми се обадиш, както те помолих.

— Какво?

— Снощи два пъти ти се обаждах.

— Не спомена нищо за Сара.

— Реших, че ще ми се обадиш.

Канех се да възразя, но реших да си замълча. Важното беше, че знаехме къде е Сара и че беше здрава и читава. Бях толкова благодарна, че почти забравих, че Сара бе избягала от училище. Колко време беше прекарала със сестра ми? — зачудих се, обзета от нов страх.

— Какво търси тя при теб? — Думите се отрониха бавно, почти неохотно, сякаш трябваше да бъдат вадени с ченгел от устата ми.

— Обещай ми да не се сърдиш — започна Джо Лин, докато всеки мускул от тялото ми започна да се разтърсва от спазми.

— Моля те, не ми казвай, че е била с теб през целия ден.

— Беше много поучително за нея. Никога не била влизала в съдебна зала преди, което е направо срамно, като си помислиш. Искам да кажа, че ще навърши осемнайсет на следващия си рожден ден.

Ако предположим, че го доживее, за малко не казах. Но в края на краищата Джо Лин беше тази, която ми се искаше да убия.

— Водила си я в съда с теб — казах.

Лари беше втренчил поглед в тавана, сякаш не можеше да повярва на ушите си. Изглеждаше като застрелян.

— Ами, ти не искаше да дойдеш с мен.

Значи аз бях виновна, помислих си, почти ме беше страх да кажа още нещо.

— Кажи ми, че не си я водила с теб в затвора.

— Разбира се, че я заведох. Какво очакваш да направя — да я оставя сама насред Норт Дикси Хайуей? Мястото не е за малки момиченца.

— Завела си я да се срещне с Колин Френдли?

— Не, естествено, че не. Тя седеше в чакалнята. Чакай само да ти разкажа за срещата ни, Кейт. Беше невероятно.

— Завела си дъщеря ми в областния затвор — повторих вцепенено.

— Мястото е удивително — избърбори Джо Лин, без да знае, че ми се иска да протегна ръце и да я стисна за гушата. — Наистина бях много нервна, но Сара беше върхът. Тя беше моят навигатор, насочи ме към паркинга за посетители, казваше ми да се отпусна, че изглеждам прекрасно, всичко, което се очаква да каже една приятелка.

— Сара не ти е приятелка — напомних й. — Тя ти е племенница и е на половината на възрастта ти.

— Какво общо има възрастта с това? — сопна се Джо Лин. — Наистина, Кейт, нямаш кой знае какво доверие в дъщеря си. Казва, че се държиш с нея като с малко дете и е права.

— Държа се с нея като с малко дете, защото постъпва като такова.

— Звучиш също като майка ни.

— Някой все трябва да звучи като възрастен.

— Както и да е — продължи Джо Лин, — прекосихме моста, за да влезем във вътрешната зона за посетители. Същински ров, както около замъците. Всъщност, сградата е доста хубава… — не спираше тя, всяка дума се изливаше в следващата, сякаш се страхуваше, че може да й затворя, ако си поеме въздух.

Точно мислех да го направя и не знам защо се въздържах. Опитах се да се оправдая, че чакам да поговоря със Сара, което налагаше да издържа остатъка от разказа на Джо Лин, но не съм сигурна дали беше така. Да слушам Джо Лин бе все едно да карам покрай местопроизшествието на тежка катастрофа. Без значение колко се опитваш да не гледаш, не можеш да се извърнеш.

— Влизаш през парадния вход и те посрещат всевъзможни знаци. „Спри!“, „Чети!“, „През металния детектор в сградата не се допускат следните лични вещи!“. И след това се изброяват четиринайсет неща — мобифони, подплатени торби, шапки. Шапки! — извика тя с явно неверие. — После стигаш до охраната и има още знаци, обичайните „Пушенето забранено“ и така нататък, но има и наистина смешни, които гласят: „Никакви огнестрелни оръжия, амуниции или друг вид оръжия оттук нататък“. Много се смяхме на този. Искам да кажа, кой би бил толкова глупав да внесе оръжие в затвор?

Вероятно някой достатъчно глупав да заведе седемнайсетгодишната си племенница, помислих, но си замълчах.

— Казах им как се казвам и при кого съм дошла и те ме погледнаха сякаш, не знам, с някакво ново уважение или нещо от сорта, защото не идвах да видя някой, ограбил местната бакалия. Трябваше да се запиша и всичко останало и седнахме в чакалнята, която не е най-страхотното място на света. Само няколко неудобни сини стола, а останалото в помещението беше в онзи отвратителен сив цвят. Но има автомати, така че купих по една кока-кола. Едва бях глътнала няколко глътки, когато извикаха името ми и трябваше да си оставя колата, защото в помещението за свиждане не позволяват да се внася храна и напитки. Дори и дъвка. Представяш ли си?

— Значи си оставила Сара сама в чакалнята?

— Имаше и други хора. Не съм я изоставила. Беше добре. Забавляваше се.

— Мога ли да говоря с нея?

— Още спи.

— Тогава я събуди и я доведи у дома. Веднага.

— Защо? За да й крещиш ли? Не е направила нищо лошо.

— Избягала е от училище — припомних на сестра си. — Снощи не се прибра у дома.

— Беше с мен. А аз се опитах да се свържа с теб. Няколко пъти. Повярвай ми, вчера е научила много повече в истинския свят, отколкото щеше да научи в училище. Ще напише есе за това и ще получи шестица.

— Нямаш никакво право…

— Успокой се — каза Джо Лин. — Всичко свърши и детето добре се позабавлява. Не разваляй всичко.

— Събуди я и я доведи у дома — заповядах.

— След малко — заинати се Джо Лин.

— Не след малко. Веднага.

В отговор Джо Лин ми затвори телефона. Извърнах се към Лари. Той поклати глава и излезе от стаята.

Почти наближаваше четири, когато чух колата на Джо Лин да спира пред къщата. Лари беше излязъл в два да играе голф, защото се страхуваше, че ако почака и минутка още сестра ми да се появи с дъщеря ни, ще избухне. Оставих го да иде. Гневът ми вече отдавна бе отшумял.

Мишел беше излязла с приятелки и аз бях сама вкъщи. Разхождах се от стая в стая и разпределях гнева си, като го прибирах подобно на джунджурии в чекмедже и търсех благовидна причина да го отстраня от себе си. Сара беше здрава и читава, казвах си, и знаех къде е. Нищо лошо не й се бе случило. Загубата на един ден от училище не беше краят на света. Лесно щеше да навакса. Бе прекарала нощта със сестра ми, а сестра ми се бе обаждала на два пъти. Аз бях виновна, че не й позвъних. Не можех да се сърдя на дъщеря ми за липсата на акъл у сестра ми. А какъв смисъл имаше да се ядосвам на Джо Лин? Имало ли е някога полза от това?

До четири часа вече бях обзета от зловещо спокойствие. Щях да ги посрещна на вратата, да поблагодаря на сестра ми, че е докарала Сара, да се отърва от нея възможно най-бързо и безболезнено, после да изчакам Лари да се прибере и да говори със Сара. Вече бяхме разбрали, че най-добрият начин да се оправяме с нея, беше без скандалите, които тя очакваше и вероятно, на които дори разчиташе. Нямаше да й предоставим никакъв повод за избухване. Колкото по-малко приказки, толкова по-добре. Сара не беше глупава, много добре знаеше къде бе сбъркала. Действията й нямаше да останат без последствия; трябваше само двамата с Лари да решим какви да бъдат те.

Джо Лин се провря покрай мен в мига, в който отворих вратата.

— Къде е Сара? — попитах и се запътих към старата червена тойота, която пускаше масло по алеята ми.

— В колата е.

Помъчих се да я видя през мръсното предно стъкло.

— Къде е? Никого не виждам.

— Крие се.

— Крие ли се? Това е направо смешно. Какво си мисли, че ще й направя? — канех се да изляза навън.

— Не отивай там — предупреди ме тя, гласът й ме спря. — Обещах й първо да поговоря с теб.

— Мисля, че достатъчно си говорихме — казах, спокойствието отстъпваше на тревогата.

Джо Лин се протегна и затвори вратата.

— Обещах й — повтори тя. — Не искаш да ме изкараш лъжкиня, нали?

Искам да те изкарам на кайма, канех се да й кажа, когато забелязах бялата й фланелка, шортите, новата й прическа. Въздържах се, насилих се да се усмихна.

— Ядосана си — каза тя. Явно на усмивката ми й липсваше определена доза искреност, а освен това Джо Лин много я биваше да изрича на глас очебийното.

— Подстригала си се — казах.

Тя потупа русите си къдрици отстрани.

— Днес следобед. Харесва ли ти? Подкъсих я само с няколко сантиметра.

— Много добре ти стои.

— Виж, знам, че не трябваше да карам Сара да идва с мен, преди първо да съм те попитала — заговори тя и ме изненада. Джо Лин не беше от хората, които се извиняват лесно. — Но наистина се притеснявах и не исках да ида сама, наистина имах нужда някой да дойде с мен и понеже знаех, че ти няма да искаш…

— Казваш, че вината е моя, така ли?

— Не, разбира се, че не е твоя. Никой не е виновен. Няма никаква вина. Казвам просто, че ако беше проявила малко по-голямо разбиране, малко по-голямо съчувствие…

— Щях да дойда с теб и нямаше да става нужда да влачиш дъщеря ми — казах, довършвайки изречението й.

Това беше повече от извинение от страна на Джо Лин.

— Да, добре — отвърна тя. — Наистина имах нужда от теб. А ти не беше до мен.

Аз кимнах, поех си дълбоко въздух. Вече не бях притеснена. Бях бясна. По челото и над горната ми устна избиха капчици пот. Джо Лин не забеляза.

— Беше толкова невероятно, Кейт — продължаваше тя. — Беше най-удивителното нещо да съм там в затвора с Колин.

Отворих уста да възразя, после реших, че е по-добре да замълча. Колкото повече се намесвах, толкова повече щеше да се провлачи сцената. Така че си замълчах, изтрих потта над устната си и я изчаках да се доизкаже.

— Бях облечена с онази нова бяла рокля, която си мислех, че ще хареса и се оказах права, направо се влюби в нея. Беше много стилна, не много къса, не много изрязана. Изискана, нали разбираш?

Кимнах. Моето определение за изисканост и това на Джо Лин не можеха да се намерят в един и същи речник.

— Както и да е, треперех от нерви цял следобед. Но Колин беше страхотен, не сваляше поглед от мен в съда, непрекъснато ми се усмихваше с онази негова усмивка, сякаш искаше да ми каже да не се тревожа, че всичко ще се оправи. И, разбира се. Сара беше толкова мила. Държеше ми ръката и ми казваше колко е готин, и колко романтична е цялата история, също като Робин Худ и лейди Мериън, повдигаше ми духа. Аз пък й казвах да не вярва на всичките ужасии, които хората разправят за него от свидетелското място.

— И така, отишли сте в затвора — казах, опитвайки се да я подканя да побърза.

— Отидохме в затвора, разказах ти за рова, знаците и всичко останало.

— Разказа ми.

— Ами, помещението, където се срещаш със затворниците, е на втория етаж. Най-дългото ходене в живота ми, да ти кажа. — Тя се разкикоти. — Бях толкова нервна. Беше от ония стаи със стъклена преграда и ти сядаш от едната страна, а затворникът от другата и разговаряте с онези телефони. Наистина е глупаво. Искам да кажа, вече ни накараха да си оставим всичко, мобифоните, торбите, шапките, за бога, така че защо трябва да бъдем зад стъкло? Дори не ти дават да се докоснеш, за бога. Искам да кажа, мисля, че е жестоко и прекалено наказание, не смяташ ли?

Не казах нищо. Това е жестоко и прекалено наказание, помислих си.

— И така, чакам зад стъклото. Вътре има още няколко души, разговарят със съпрузите си или каквито там им са, но всички спират и поглеждат, когато въвеждат Колин. Искам да кажа, че той наистина е знаменитост. Има аура, да знаеш. — Тя спря. Реших, че е за подсилване на ефекта и се опитах да си придам подходящо впечатлен вид. — И така, пазачът го довежда до стола му, а той през цялото време ме гледа и ми се усмихва с тази негова усмивка и аз си мисля, че е толкова страхотен, че направо ще се подмокря отдолу. Той сяда и взима слушалката, и аз вдигам моята, и просто започваме да си говорим, сякаш сме се познавали цял живот. Леко заеква, толкова е трогателен. Казва ми колко ми е благодарен за подкрепата, как обичал да идва в съда, защото знаел, че ще ме види, и колко много оценявал вярата ми в неговата невинност. Толкова е мил. Истински джентълмен. А има и чувство за хумор. Мисля, че ще ти хареса.

Изкашлях се, за да не изкрещя. И забих поглед в пода.

— Искаше да му разкажа всичко за себе си, какво харесвам, какво обичам да правя. О, попита ме и за теб.

Главата ми рязко се изправи, сякаш бях кукла на конци.

— Какво?

— Спомня си те от съда — каза тя, гласът й на мига стана по-отбранителен.

— И ти какво му каза?

— Че си ми сестра, че си терапевт. Той се разсмя на това, каза, че трябва да се запознае с теб в близките дни.

Потреперих, усетих как тялото ми изстива.

— Смята, че Сара е направо красавица.

— Милостиви боже.

— Каза, че…

— Не ме интересува нищо от онова, което това чудовище има да казва. — Бързо се приближих до предната врата и извиках към мъгливата фигура в колата. — Сара, прибирай се веднага.

— Не се ядосвай, като видиш какво е направила — започна Джо Лин. — Мисля, че изглежда зашеметяващо.

— Кое изглежда зашеметяващо? За какво пък говориш сега?

— Идеята не беше моя.

Ако вече не знаех, че на предната седалка е Сара, вероятно нямаше да я позная. Създанието, което се появи от червената тойота, ми беше познато само на височина и по размера на гърдите. Дългите й кестеняви коси бяха отрязани до раменете и изрусени до пепеляворусо. Туниката на цветя и джинсите бяха заменени от впита тениска и мини пола на бяло и червено каре.

— Дрехите са мои — обади се Джо Лин, без някой да я пита. — Онези хипарски боклуци не отиват много на новата й прическа.

Изглежда като проститутка, помислих си, прекалено сащисана, за да кажа нещо. Всъщност, дадох си сметка, когато Сара мина покрай мен и си влезе право в стаята, прилича досущ на Джо Лин.

Дванайсета глава

Опитахме се да не вдигаме много шум около прическата на Сара, като разсъдихме, че всичко негативно, което кажехме, можеше само да я окуражи още повече, а всичко позитивно щеше да бъде изтълкувано погрешно. Позволих си само да попитам: „Е, как се чувстваш като блондинка?“. А Лари измърмори нещо от сорта, че всеки имал нужда от промяна от време на време. Остана на Мишел, както обикновено, да изрече на глас явното: „Господи, какво си направила с косата си? — изпищя тя, щом видя сестра си. — Изглеждаш ужасно!“.

Всъщност, не изглеждаше ужасно. Просто ни трябваше време, за да свикнем и през следващите няколко седмици всички искрено се опитвахме. Но Сара никога не облекчаваше нещата и беше, според случая: отчуждена, отвратителна, отбранителна и враждебна. Всичко друго, но не и разкаяна. Всичко друго, но не и съжаляваща. Така и не получихме извинение за прекараната в мъчително безпокойство нощ, не получихме никакви уверения, че няма да ни подложи отново на същото изпитание. За известно време се опитвах да се преструвам, че е героиня от пиеса, озовала се временно в нашия свят, за да внеса толкова необходимото комично успокоение. Но с течение на времето ми беше все по-трудно да я намирам за смешна. Колкото и да е странно, тя наистина написа есе по английски за деня, прекаран в съда, както беше предложила Джо Лин. И естествено, получи шестица. Толкова за последствията.

Горе-долу по това време Лари постепенно започна да се отдръпва от останалата част от семейството. Първоначално отбягваше само Сара, като смяташе, че колкото по-малко контактува с нея, толкова по-малка вероятност за конфликти, толкова по-малък шанс за главоболия. Така че винаги когато беше възможно, щом Сара си бе у дома, Лари го нямаше. Работното му време се удължи, голф срещите зачестиха. И в резултат на това, разбира се, двете с Мишел го виждахме все по-рядко. Но през седмиците преди Деня на благодарността, това незабележимо отдръпване до известна степен минаваше незабележимо. Аз самата бях доста заета. Празничния сезон, противно на широко разпространеното вярване, не беше време на неудържимо веселие и радост. Не извикваше най-доброто у хората. В действителност, точно обратното. Графикът ми беше здравата запълнен до Коледа, та чак и след Нова година.

Също така си имах грижи около майка ми и сестра ми. Защото и двете, според мен, по свой собствен начин, бяха напълно превъртели. Сестра ми продължаваше публичното си бдение в съда и частните си посещения в затвора. Майка ми увеличи списъка си с оплаквания: ако не я преследваха непознати мъже, тогава й тропаха по всяко време на нощта и й шептяха мръсотии по телефона. Някои жени от етажа й заговорничели да я изхвърлят от сградата; получавала по-малки порции по време на храна, отколкото останалите обитатели: госпожица Уинчъл се опитвала да я умори от глад.

Започна да ми се обажда както в кабинета, така и вкъщи, поне по петнайсет пъти на ден. Нейно беше първото обаждане, което получавах сутрин и последното, на което отговарях вечер. Ту се жалваше, ту беше по-щастлива от всякога. Често пъти плачеше.

Не виня съпруга си, че не искаше да бъде част от проблемите на майка ми или на сестра ми по това време. Те не му бяха никакви в крайна сметка. Неговото семейство беше нормално и мило и никога не ни бе създавало проблеми. Майка му, овдовяла преди десет години, живееше в Южна Каролина, на две пресечки от по-големия брат на Лари и в съседство с един чудесен вдовец, с когото излизаше в продължение на пет години. Предприемахме редки набези в териториите си и посещенията бяха неизменно приятни. Не, моето собствено семейство винаги и все повече създаваше проблеми. Ако можех да им избягам, щях да го направя. Нима вече не се бях опитала?

Така че в действителност нямах нищо против, че през онези седмици около Деня на благодарността Лари рядко си беше у дома. Странно, дори му бях благодарна. Това означаваше човек по-малко, за когото да се тревожиш.

Самият Ден на благодарността беше необичайно спокоен. Пословичното затишие преди буря. Празнувахме го у дома и всички се държаха възможно най-добре. Лари се прояви като любезен домакин, майсторски наряза пуйката и си побъбри с майка ми, която беше внимателна и приказлива, забравила за наскорошната параноя. Джо Лин дойде консервативно облечена с бяла копринена риза и черни панталони и се въздържаше да споменава както Колин Френдли, така и процеса, който бе отложен за една седмица. Сара, чиито кафяви корени бяха започнали грубо да нарушават иначе пепелявата й грива, ми помагаше с чиниите и се държеше мило с баба си.

— Кое е това сладурче? — прошепна майка ми в един момент от вечерта и аз се разсмях, като си помислих, че се шегува, но едва по-късно разбрах, че наистина не е знаела. В края на вечерта Мишел провъзгласи, че празненството е имало огромен успех. „Почти като нормално семейство“, каза тя, като ми подаде бузата си за лека нощ.

Що се отнася до Робърт, контактувахме чрез телефонните си секретари, без да успеем да се свържем. Той се обаждаше, аз бях заета с клиенти. Аз се обаждах; той беше на съвещание. Мислел си за мен, беше оставил съобщение на секретаря. Мисля за предложението ти, отговарях на неговия.

В понеделник, след Деня на благодарността, когато пристигнах в кабинета си, ме чакаше съобщение.

— Стига с тия глупости — заявяваше гласът на Робърт. — Чакам те в моя офис тази сряда, преди обяд. Ще те разведа, ще те запозная с екипа, ще ти покажа как работим, после ще те заведа на обяд. Приготви си идеите. — Беше оставил адреса на радиостанцията и упътване как да стигна дотам. Не се споменаваше нищо за това да му се обадя да потвърдя. Тъй като вече знаеше, че не работя в сряда, просто беше заключил, че съм свободна. Това, че можеше да имам други планове, явно не влизаше в сметката.

Вече бях обещала на майка ми да я заведа в сряда по магазините. Ще се възползваме от деня, бях й предложила след вечерята по случай Деня на благодарността, почти замаяна от облекчение от това колко добре беше минало всичко. Първо ще напазаруваме за Коледа, после ще обядваме, предложих. Нямаше начин да й се обадя и да отменя уговорката, защото имах по-добро предложение. Не бяхме в гимназията, в края на краищата. Макар че ставаше дума за работа, напомних си, с ръка вече на телефона.

— Пак можем да отидем по магазините сутринта — казах на майка.

— Каква чудесна идея — отвърна тя, сякаш я чуваше за пръв път.

Взех я в десет часа сутринта. Вече ме чакаше във фоайето, застанала сама току до вратата, оглеждайки се крадешком наоколо, стиснала притеснено чантата си. Махнах й. Изглеждаше сащисана, сякаш изненадана, че ме вижда, после побърза да излезе.

— Добре ли си? — попитах аз, като й помогнах да се настани на предната седалка на белия ми лексус и видях как горната част на тялото й се приведе над чантата й, сякаш за да я предпази от евентуални крадци. — Майко? — попитах я отново, като се настаних зад волана. — Случило ли се е нещо? Добре ли си?

— Трябва да ти покажа нещо — прошепна тя. После: — Карай.

Бавно и неохотно, изкарах колата от алеята и завих по Палм Бийч Лейкс булевард.

— Какво има? — попитах. — Какво искаш да ми покажеш?

— Ще ти го покажа, когато стигнем.

Канех се да възразя, но осъзнах, че не ме слуша, цялото й внимание беше съсредоточено в пътя отпред. Очите ми набързо огледаха профила й за някакви външни признаци на разстройство, но прошарената й коса беше току-що измита и идеално направена, дълбоките й кафяви очи бяха бистри и съсредоточени, малката й уста беше извита нагоре в усмивка. Всичко изглеждаше нормално. Само стойката, начинът, по който тялото й се бе свило върху чантата, изглеждаше неуместен. После забелязах ръцете й.

— Какво е станало с ноктите ти? — попитах, като забелязах тъмноморавата цапаница по ръцете й.

Тя погледна към дългите си, леко изкривени от артрита пръсти, после гордо ми ги показа, сякаш изненадана от онова, което виждаше.

— Харесват ли ти? Продавачката от „Сакс“ ме увери, че този лак е последен вик на модата.

Пресегнах се и потърках единия нокът. Тъй нареченият лак остана по пръстите ми.

— Това не е лак, майко — казах й, като се почудих какво ли се е опитала да й пробута продавачката.

— Така ли?

— Това е червило. — Изтрих и останалите й пръсти. — Сложила си си червило на ноктите.

Тя поклати глава.

— Не — запъна се упорито. — Нещо бъркаш. Защо го съсипа? — Очите й се напълниха със сълзи.

— Но, майче… — започнах, после замълчах и продължих смутено да карам. Явно нещо не беше наред с майка ми. Въпреки че в събота и неделя й нямаше нищо, побързах да се успокоя. Може би вечерята й бе дошла в повече. Възрастните хора не се възстановяваха толкова бързо след промяна в ежедневния им ритъм. Седемдесет и пет наистина ли бяха чак толкова много? Това ли беше причината?

Не си говорихме, докато не спрях колата на Маршал Плаца на Милитари Трейл. Веднага щом изключих двигателя, майка ми се завъртя на седалката с искрящи от възбуда очи, пръстите й развълнувано се размахваха из въздуха, също като на дете.

— Чакай да го видиш само. — Тя бръкна в чантата си и предпазливо извади нещо, стискайки го в дланта на ръката си.

— Какво е това? — долових притеснението в гласа си.

Майка ми гордо се усмихна, после бавно разтвори юмрука си и разкри едно малко бяло яйце.

— Виждала ли си някога нещо подобно? — попита ме с възхищение, докато дъхът ми заседна в гърдите. Тя нервно се заозърта наоколо, сякаш се страхуваше, че някой може да наднича през прозореца и да я следи. — Имаше няколко такива на масата за закуска — продължи тя, — но не можах да се добера до тях. Обаче, когато никой не гледаше, напъхах едно в чантата си, за да ти го покажа. Виж го само каква съвършена форма има. Виждала ли си някога нещо подобно?

— Това е яйце, майче — казах внимателно, зяпнала с неверие в малкия овален предмет. — Не знаеш ли?

— Яйце ли?

— Ядеш ги всеки ден.

Майка ми ме изгледа в продължение на няколко секунди.

— Ами, разбира се, че ги ям — каза тя, без да промени изражението си и пъхна яйцето обратно в чантата си.

— Майче… — започнах, без да знам какво да кажа, просто ужасена от тишината.

— Изглеждаш чудесно — възкликна тя, сякаш ме виждаше за пръв път. — Това нова рокля ли е? Много официална е само за едно пазаруване.

Ръката ми автоматично заглади гънките на новата ми рокля на червени и бели цветя.

— Имам среща за обяд — напомних й. — Евентуално ще водя едно радиошоу. Не помниш ли, че ти разказах?

Предполагам още тогава трябваше да си дам сметка, че нещо ужасно става с майка ми. Като се върна назад, ми изглежда невероятно, че не съм успяла да различа явните признаци на болестта на Алцхаймер. Ако ставаше въпрос за майката на някой от пациентите ми, без съмнение щях да го разбера много по-рано или поне щях да предположа вероятността, но това беше собствената ми майка, а тя бе само на седемдесет и пет.

И освен това по принцип се държеше нормално. Не крадеше яйца от закуската и не си слагаше червило по ноктите. Не обвиняваше съседите си в тормоз, нито правеше сладкиши с препарат за миене на чинии. По принцип си се държеше нормално, малко забравяше, може би, но нима всички не забравяме? Иначе помнеше. Нима не се беше държала нормално в неделята? Не беше ли споменала току-що за прословутия списък с подаръци за Коледа на Мишел?

— Ето го тук — казах, като извадих списъка от кожената си черна чанта.

— Толкова странно дете е — каза майка ми и аз се разсмях, макар да не знаех защо.

Обикновено ежегодният списък на Мишел ми доставяше огромно удоволствие, допълвано от рисунките на всяко желано нещо, точния размер, цените и магазините, от които можеше да бъде закупено, заедно с придружаваща легенда, изразяваща предпочитанията. Нещата, подчертани с жълто, бяха смятани за хубави; тези със звездичка до тях бяха по-хубави, стрелкичката означаваше много хубави, а отбелязаните едновременно със звездичка и стрелкичка бяха най-хубавите.

Винаги знаеш къде точно си с Мишел, помислих си с благодарност, като сграбчих списъка, сякаш беше спасително въже.

Сара, не е нужно да се споменава, изобщо отказваше да прави списък.

Сутринта мина доста добре. Майка ми се върна обратно към нормалното си състояние. Без особени трудности успяхме да открием няколко от нещата в списъка на Мишел. Започвах да се чувствам все по-уверена относно предстоящата ми среща с Робърт. Дори имах няколко идеи относно онова, за което вече бях започнала да мисля като за „моето радиошоу“. Така че в днешния обяд нямаше нищо нередно, в края на краищата, разсъждавах аз, докато превеждах майка ми през паркинга към един малък магазин, специализиран в продажбата на голф екипировка.

Разбира се, дълбоко се заблуждавах за Робърт, също както се заблуждавах и по отношение на майка ми.

— Искам най-хубавия комплект стикове за голф, с който разполагате — казах на приличащия на Грег Норман мъж, който ми предложи услугите си. Вината няма нищо общо с решението ми да купя на съпруга си най-хубавия комплект от стикове, който в момента има на пазара, убеждавах се, докато следвах младия мъж към дъното на магазина.

— Е, това разбира се зависи от нуждите ви — каза той, докато вървеше. — Но този нов комплект, наречен „Титан“, е направо великолепен. — Той сграбчи един дълъг стик с голяма дървена глава и започна да възхвалява неповторимите му качества. Ръката му се плъзгаше нагоре-надолу по гладката повърхност с такава любов, сякаш галеше женско тяло. — Това е идеалната комбинация от титан и графит. За мен — заключи той, като сглоби дървото и метала, ако предположим, че можех да ги различа — това е най-доброто.

— Колко струва? — попитах, в края на краищата не беше за него, а за мен.

— Ами, да видим… — започна той, като оглеждаше магазина, сякаш още не беше пресметнал цената. Очите му изведнъж се разшириха, после замръзнаха, като че ли го бяха простреляли.

— Господи, внимавайте! — изкрещя той.

Чух изсвистяването на стика за голф, преди да мога да го видя, усетих как въздухът до мен се раздвижва, докато той префуча на не повече от десет сантиметра от главата ми. Изневиделица се появиха няколко млади мъже и едва не повалиха майка ми на земята, за да изскубнат от ръцете й стика за голф, който тя размахваше като бейзболна бухалка.

— Кейт! — изкрещя тя, чертите й се изкривиха от неподправен ужас, когато ръцете на непознатите я сграбчиха. — Помогни ми! Помогни ми!

— Няма нищо — извиках. — Това е майка ми.

Младите мъже изглеждаха смаяни и неохотно я пуснаха.

— Няма нищо — повторих, като се чувствах толкова неловко, колкото и всички останали. — Тя не искаше да ме нарани.

— Да те нараня ли? — Майка ми се разплака, главата й се поклащаше нагоре-надолу, сякаш беше прикрепена към тялото й с конци, движението подчертаваше набръчканата кожа, която висеше на гънки около врата й, подобно хлабав чорап. — За какво говориш? Никога не бих те наранила. Просто исках да изпробвам бухалката. Не помниш ли, че в гимназията бях такъв добър играч. Най-добрата в отбора.

— Няма нищо, всичко е наред — уверих малката тълпа зяпачи, насъбрала се около нас. — Понякога се обърква, това е всичко. Добре ли си? — попитах я.

— Знаеш, че никога не бих ти сторила зло — уверяваше ме майка ми, докато я извеждах от магазина.

— Знам — отвърнах й. Чак когато седнах зад волана, краката ми престанаха да треперят. А едва когато я оставих невредима обратно в апартамента й, можах да си поема спокойно въздух.

— Изглеждаш леко зачервена — казваше ми Робърт и ръката му се протегна да докосне бузата ми. — Да не се разболяваш?

Докосването на ръката му беше повече, отколкото можех да понеса. Затворих очи и си ни представих, нас двамата, на един облян от слънце морски бряг, далеч от майки, дъщери, съпрузи и съпруги. И сестри, напомних си, като се насилих да отворя очи и отново се завърнах във впечатляващия му офис в сърцето на Делрей.

— Майка ми се мисли за Бейби Рут — отвърнах.

— Защо ми се струва, че от това би излязъл интересен материал? — попита той с блеснали очи.

— Защото си журналист — отвърнах му. — От всичко гледаш да изкараш материал.

— Да, но не от всичко излиза нещо интересно. Защо обаче всичко около теб ми се струва толкова интересно?

— Защото не си ме виждал от трийсет години — отвърнах сухо. — Защото не ме познаваш много добре.

— Нещо, което бих искал да променя.

За втори път тази сутрин открих, че не мога да си поема въздух. Огледах се из кабинета му и се насилих да попия цял куп незначителни подробности: стените бяха бледосини, полилеят — масивен и лъскав, бюрото му бе покрито отгоре с черна мраморна плоча, заета в по-голямата си част от широкоекранен компютър. Имаше два синьосивкави тръбни стола с модерна кожена тапицерия пред бюрото и още няколко пред широкото канапе, което се намираше в дъното на правоъгълната стая. Намирахме се на последния етаж на една дванайсететажна сграда; френските прозорци гледаха на изток към океана. Именно красивата гледка спря дъха ми, побързах да се уверя, като за малко не се изсмях на висок глас на този неубедителен опит за самозаблуда.

Поредица сложени в рамки снимки украсяваха отгоре дъбовия шкаф, който се намираше зад бюрото на Робърт. Запътих се към тях и нехайно заразглеждах щастливото семейство, което ми се усмихваше насреща: една жена, тъмнокоса, дребна, достатъчно хубава, без да е красавица, с леко слисано изражение около очите, което говореше или за изненада или за пластична хирургия; четири деца, две момчета, две момичета, израстването им бе уловено в сребърни рамки, докато те преминаваха от детството през пубертета към юношеството.

— Имаш чудесно семейство — казах, макар че без очилата ми за четене чертите на лицата им ми убягваха.

— Благодаря ти — отвърна той. — Ами ти? Имаш ли снимки на момичетата?

Разрових си чантата, благодарна, че имаше какво да правя с ръцете си. Мигновено си спомних как майка ми бе бръкнала в своята и гордо беше извадила дивното си ново откритие. Едно яйце. Може би е права, открих, че си мисля. Имаше нещо доста удивително в яйцето.

— За какво си мислиш? — чух, че ме пита Робърт, очите му се бяха присвили в усмивка.

— За яйца — отвърнах му и бързо продължих да търся.

— За яйца ли? — поклати глава той. — Ти си много загадъчна жена, Кейт Лейтимър.

Усмихнах се. Винаги ми се бе искало да бъда такава.

— Кейт Синклер — поправих го тихо, като почти се надявах да не ме чуе. Най-накрая изрових един малък червен портфейл, в който носех снимките на Сара и Мишел и му го подадох. — Тези са най-малкото отпреди една година. Мишел не се е променила кой знае колко, освен че сега е дори още по-кльощава.

— Чудесна е.

Разгледах внимателно снимката на по-малката си дъщеря: сърцевидно лице, големи сини очи: светлокестенява коса до раменете и някак си тъжна малка уста. От двете ми момичета Сара беше по-впечатляващата. Мишел беше по-традиционно хубава.

— А това…?

— Това е Сара — казах. — Сега косата й е друга. По-къса е и е руса.

— И ти не я одобряваш?

Пъхнах червения кожен портфейл обратно в чантата си. Толкова ли бях прозрачна?

— Подстрижката ми харесва — доуточних. — Не съм особено възхитена от цвета.

— Нямаш ли снимки на съпруга си? — Дяволити пламъчета проблясваха в лешниковите очи на Робърт.

Приближих се до прозореца и се загледах към океана, макар и да не можех да различа къде свършва водата и къде започва небето. Имаше ли значение? Всичко беше в прекрасен син оттенък.

— Не — отвърнах. Запитах се какво всъщност търсех в кабинета на Робърт и се почувствах малко виновна. — Нямам снимка на Лари.

Интеркомът на бюрото му избръмча и секретарката му го уведоми, че господин Джак Питърсън се обажда от Ню Йорк. Робърт се извини, че трябва да се обади, а аз се извиних, че трябва да отида до тоалетната.

Наведох се към голямото огледало.

— В какво се забъркваш? — попитах отражението си, като сложих малко руж на бузите си и тупирах косата си отстрани. — Имаш ли нужда от всичко това точно сега? Дори и да е свързано само с работата ти в радиото, това ли искаш действително?

Всъщност единственото, което ми се искаше, беше връщане към нормалното. Исках дъщеря с кестенява коса и хубави оценки в бележника си, сестра с постоянна работа и без интимен живот и майка, която да не се държи като посетител от чужда планета.

Поне бях успяла да я убедя да отиде на лекар, успокоявах се, докато се червях и си припомнях за пурпурното червило, размазано по ноктите на майка ми. Първоначално отказваше да се прегледа, казваше, че достатъчно е ходила по лекари, така че бях принудена да извъртя нещата, че уж аз имам нужда да ида и се нуждая от моралната й подкрепа.

— Разбира се, мила — беше се съгласила с готовност. За нещастие най-ранният свободен час, който успях да запиша, беше след два месеца.

Може би дотогава проблемът, какъвто и да беше той, щеше да се разреши от само себе си, успокоявах се. Може би след два месеца косата на дъщеря ми ще си е възвърнала тъмните корени, Колин Френдли ще бъде на път към електрическия стол, а майка ми отново ще си бъде същата като преди.

Нямаше как да знам, че нещата само щяха да се влошат.

Макар и да го предчувствах. Може би затова реших да не позволявам на Робърт да ме представя на „оркестъра“, да му откажа да обядваме заедно, да не се втурвам в някаква недообмислена радиоавантюра. Вместо това наплисках лицето си със студена вода, което само по себе си определено бе символичен жест на пречистване, сложих обратно гримовете в чантата си и излязох от тоалетната.

Робърт ме чакаше пред асансьорите.

— Съжалявам за прекъсването — започна той, хвана ме за лакътя и ме поведе по коридора към кабинета на шефа на станцията. — Нямам търпение да те разведа.

Оставих се да бъда преведена през лабиринта от кабинети, който представляваше дванайсетия етаж, стиснах ръцете на най-различни служители и директори, обиколих звукозаписните студия отдолу, запознах се с говорителите и продуцентите, с тези, които работеха в ефир и онези зад кулисите. Трябва да призная, че останах очарована от всичко, от атмосферата, от хората, от жаргона, от суетнята. Но преди всичко най-много ми хареса усещането от ръката на Робърт върху лакътя ми, докато ме превеждаше от едно помещение в следващото, от една непозната сцена към следващата, от едно ново лице към следващото. Не беше толкова самото докосване, колкото онова, което то означаваше: усещането да бъдеш внимателно водена, да не е необходимо да се справяш сама, съзнаването, че някой друг е поел нещата в свои ръце, взима решенията вместо теб, показва ти пътя. Това, че не аз носех отговорността за всичко.

Така че се оставих да бъда прелъстена и продължих да се убеждавам, докато напускахме станцията и се запътвахме към ресторанта, че интересът на Робърт към мен е строго професионален и че моят интерес към него е също строго професионален, че това е начин да се развия в друга посока, да разтворя професионалните си криле.

Разбира се, това беше преди да обядваме. Самозалъгване, размишления, директно отричане — с тези неща бихте стигнали толкова далеч.

Тринайсета глава

— Е, кажи ми каква е тайната на щастливия брак?

Загледах се през масата в Робърт Кроу, като търсех следи от ирония в блесналите му лешникови очи. Нямаше такива. Опитах се да се разсмея, но настойчивостта в погледа му накара смеха ми да заседне в гърлото. Ръката ми се вдигна към лицето, отпусна се отново в скута, после се пресегна за още едно ролце — третото.

Той се протегна, дланта му покри ръката ми.

— Изглеждаш ми малко нервна.

Играеше ли си с мен?

— Предполагам, че не съм сигурна колко на сериозно да те приемам — отвърнах искрено аз.

— Затова ли си нервна?

— Обичам да знам къде съм.

— Приемай ме напълно сериозно — заяви той, като вдигна ръката си.

Бях по-объркана от всякога. Не се бях увличала в подобен род двусмислени задявки от повече от двайсет и пет години. Едно от нещата, които винаги бях харесвала у съпруга си, бе, че с него знаех къде съм още от самото начало на връзката ни. Нямаше мъчителни нощи до телефона в очакване на обаждането му. Нито емоционални спускания с влакчето на ужасите. Тогава защо не флиртувах със съпруга си през масата в уютно малко ресторантче в Делрей Бийч?

— Тайната на щастливия брак — повторих, като се опитвах да не забелязвам колко привлекателен изглеждаше Робърт в тъмнозеления си костюм. — Няма тайна и ти го знаеш.

— Женена си повече от четвърт век — напомни ми той.

— И ти си бил женен повече от двайсет години — напомних му в отговор.

— Кой казва, че съм бил щастлив?

Устата ми изведнъж пресъхна. Огледах се в приглушено осветения ресторант, решен в нюанси на бургундскочервено и розово и се почудих защо храната ни се бави толкова много. Седяхме тук, в едно сепаре най-отзад, повече от половин час. Бяхме нахвърляли цял куп идеи за така нареченото ми шоу. Дали едночасово ежедневно излъчване беше за предпочитане пред седмично двучасово шоу? Дали да интервюирам различни специалисти, или да го водя сама? Дали да се съсредоточим върху една тема на предаване, или да оставим линиите отворени и темите сами да идват? Ами защо да не провеждаме терапии на живо в ефир? Ами драматизации? Имаше ли начин да се комбинират двете?

Не стигнахме до никакви решения. Явно имаше още доста да се говори. Очевидно щяха да са необходими още подобни обеди.

— Не си ли щастлив? — попитах, въпросът излезе от устата ми, преди да мога да го спра.

— Не съм нещастен — доуточни той. — Съпругата ми е много свястна жена; дарила ме е с четири прекрасни деца и много успешна кариера. Дължа й много. Знам го.

— Обичаш ли я? — Знам, че въпросът ми звучеше наивно, може би дори изтъркано. Но в края на краищата, това беше единственият въпрос, който всъщност имаше значение.

— Дай определение на любовта.

Поклатих глава.

— Любовта означава различни неща за различните хора. Не бих могла да кажа какво означава тя за теб.

— Опитай — отвърна той. — Давай.

Усмихнах се, като ми се искаше да не се поддавах толкова лесно на чара му. Стани, казвах си. Стани и му кажи, че не си гладна, че идеята за радиошоуто не ти допада, че не може да те заблуди с новооткрития си интерес към терапевтичните ти умения и че нямаш кой знае колко по-голямо намерение да спиш с него, отколкото си имала преди трийсет години. Хайде, кажи му го. Вместо това продължих да си седя и да се въртя неловко на мястото си. Накрая заговорих:

— Мога да ти кажа единствено какво означава любовта за мен.

— Моля те, направи го.

Преглътнах и се загледах разсеяно в празното пространство помежду ни.

— Смятам, че любовта е комбинация от редица фактори — уважение, толерантност, приемане на другия такъв, какъвто е. — Очите ми неумолимо се насочиха към неговите. — И разбира се, физическо привличане.

— Тогава какво става, когато имаш уважение, толерантност и приемаш другия човек такъв, какъвто е, но вече няма физическо привличане?

— Правиш всичко възможно да го върнеш обратно — отсякох някак тесногръдо и останах неизразимо благодарна, когато сервитьорът донесе храната.

— Внимавайте — предупреди ни той пророчески. — Много е горещо.

Нахвърлих се върху лазанята си с морски деликатеси, сякаш не бях виждала храна от седмици. Изгори ми езика и ми отлепи небцето. Обаче, докато устата ми бе пълна, не можех да си навлека неприятности, разсъждавах, като едва смогвах да си поемам въздух между отделните хапки. Езикът ми изтръпна. Храната изобщо изгуби вкуса си. Но въпреки това продължих да се тъпча. Виждах как Робърт ми се усмихва от другата страна на масата, наслаждавайки се на неудобството ми.

— Предлагаш да се преструвам, така ли? — попита ме след дълга пауза.

— Защо не? Жените непрекъснато го правят.

— От личен опит ли говориш?

— Не съм казала такова нещо.

— Но не си го и отрекла.

— Не съм предлагала да се преструваш за каквото и да било — отвърнах, устата ми гореше.

— Това е добре, защото невинаги е възможно. От чисто физическа гледна точка — добави той, без да е необходимо, докато аз безуспешно се мъчех да не си го представям гол. — Мъжкото тяло невинаги откликва, независимо от най-добрите намерения.

— Не смятам, че е необходимо да навлизаме в тази тема — казах аз, като най-после преглътнах, лазанята заседна като горещ въглен по средата на стомаха ми.

— В какво да навлизаме? — попита той.

— Не съм сигурна. — Оставих вилицата си и го погледнах право в очите. — Защо ми казваш всичките тези неща?

— Предполагам, защото се надявах, че може да ми предложиш някакви лесни решения — отвърна той и тъжно се разсмя. — Психиатрично училище „Макдоналдс“. Бързо и без всякакво усилие. Над осем милиона излекувани.

— „Мактерапия“ — разсмях се аз. — Звучи добре за име на радиошоу.

Потънахме в мълчание. Довърших останалото от лазанята си. Усетих как оставя гореща диря по хранопровода ми и прорязва всевъзможни вътрешни органи по пътя си към стомаха ми, където се навърза на поредица от стегнати малки възли.

— Е, ти как го правиш? — попита той спокойно, като отпи от виното си.

— Кое как го правя?

— Поддържаш взаимоотношенията си… Каква точно беше думата, която използваха?… Жизнени?

Въздъхнах, по-дълбоко, отколкото бях възнамерявала. Разбрах, че „жизнени“ беше евфемизъм на „сексуално активни“.

— Обичаш ли съпруга си? — настоя той.

— Да — отвърнах бързо.

— Улучили сте правилната комбинация от уважение, толерантност и взаимно приемане?

— Да. — Едносричните отговори бяха всичко, на което бях способна в момента.

— И все още се намирате за физически привлекателни?

— Мъжът ми е много хубав.

— И жена ми е много симпатична. Не това те попитах.

— Да, все още намирам съпруга си за физически привлекателен.

— А той теб?

— Казва, че да. — Наистина ли, запитах се. Кога за последен път го бе казвал?

— Още ли се любите?

Пресегнах се към чашата си с вода и отпих една голяма глътка, като почти се надявах да се задавя и да бъда изнесена на носилка от ресторанта. Огледах се наоколо, за да открия някакъв начин да сменя темата — един сервитьор изпусна подноса си, двойката на съседната маса избухна в разгорещен спор.

— Действително не смятам, че това ти влиза в работата.

— Със сигурност не ми влиза — съгласи се той. — Просто питам.

Опитах се да не се усмихвам, но усетих как устните ми се разтеглят чак до ушите.

— Все още се любим — отвърнах.

— Колко често?

— Моля?

— Чу ме.

— Да, чух те и нямам никакво намерение да ти отговарям.

— Обзалагам се, че не толкова често, колкото преди.

— Не е трудно да се обзаложиш, след двайсет и пет години брак.

— И щастлива ли си от това?

— Не съм нещастна — отвърнах, повтаряйки казаното от него по-рано. Истина ли беше?

Той се усмихна.

Трябваше ли да изглежда все така привлекателен, както някога? Не можеше ли да е надебелял, оплешивял или оглупял? Трябваше ли все така да се движи с грациозността на атлет? Трябваше ли бедрата му да бъдат така невъзможно стегнати, гръдният кош така впечатлително обемен? Трябваше ли да изглежда толкова дяволски… Жизнен?

— С жена ми не сме се любили от три години — заяви ми той.

— Моля?

— Чу ме.

— Да, чух те. — Вече не бяхме ли си разменяли тези реплики? — Не знам какво искаш да ти отговоря.

— Какво щеше да ми отговориш, ако ти бях пациент?

— Доколкото си спомням, веднъж ми каза, че ако си се нуждаел от професионалния ми съвет, си щял да си запишеш час — отвърнах, като се опитах да пренасоча разговора на ниво, на което бих могла да се справя спокойно в професионалните рамки на кабинета си.

— Това ли мислиш, че трябва да направя? — попита ме той.

— От това ли имаш нужда? — парирах го.

— Ти си терапевтът. Ти ми кажи.

— Мисля, че ако си нещастен в положението, в което се намираш, трябва да го промениш.

— Опитвам се — отвърна ми той предизвикателно.

Размърдах се неловко на стола си и кръстосах крака.

— Трябва да поговориш с жена си за това. Кажи й как се чувстваш.

— Мислиш, че не съм го направил ли?

— Нямам никаква представа.

— Жена ми настоява, че тази част от живота й е приключила, че е дала своя принос за потомството. Свършила си е работата и се е размножила. Сега всичко, от което се нуждае, е компания и здрав сън през нощта.

— Може причината да е физическа — предположих. — Някои жени през менопаузата усещат спад в нивото си на сексуално желание.

— И с теб ли е така?

— Не говорим за мен.

— Предпочитам да говорим за теб.

— Опитвал ли си се да ухажваш жена си? Да я водиш на вечеря? — продължих да настоявам. Или на обяд, помислих си, но не го казах. — Понякога са достатъчни само няколко мили думи. Опитай да й казваш поне по едно хубаво нещо всеки ден. Ще видиш, че това ще промени живота ти.

— Ти и преди ме побъркваше — отвърна той, пренебрегвайки съвета ми, сякаш изобщо нищо не бях казала. — Връщах се от среща с теб и отивах веднага да си взема един студен душ.

— Отиваше веднага при Сандра Лайънс — отвърнах и си спомних колко обидена се бях почувствала, когато приятелката ми ме бе осведомила за пръв път за извънкласната му дейност, а дори и сега нещо ме прободе.

Той изглеждаше изненадан.

— Не си мислел, че знам за нея, нали?

— Всички знаеха за Сандра — отвърна той спокойно, като бързо си възвърна самообладанието, докато отпиваше голяма глътка вино. — Тя беше всеизвестна.

— Самоуби се, малко след като ти напусна града.

Чашата едва не падна от пръстите му.

— Какво?

Разсмях се, първоначално само се разкикотих, но после избухнах в неудържим смях.

— Съжалявам — казах, като чак се разхълцах.

— Смееш се?

— Измислих си го. Извинявай. Не можах да се сдържа.

— Какво си си измислила?

— За Сандра Лайънс — не се е самоубивала. — Опитах се да спра да се смея, но не можах. — Добре си е. Поне си беше добре, когато я видях за последен път. Знам ли — вече може и да е умряла. — Смехът ми преминаваше в истерия.

Той изглеждаше ужасен.

— Защо каза, че се е самоубила?

— Не знам — отвърнах му, като продължавах да се смея, но беше само наполовина вярно. Опитвах се да го разтърся. Не беше честно само единият от нас да се чувства объркан и разтреперан.

Той поклати глава.

— Странна жена си ти Кейт Лейтимър.

— Синклер — поправих го и смехът изведнъж замръзна в гърлото ми. Нещата пак тръгнаха постарому, помислих си.

— Синклер, точно така. Кажи ми, съпругът ти често ли те вижда такава?

— Каква по-точно?

— Такава, извратена, направо садистична. И неизвестно поради каква причина — изключително привлекателна.

Опитах да се разсмея, но не успях.

— Сигурна съм, че му се случва по-често, отколкото би му се искало.

Робърт си допи виното и си наля още, като през цялото време не сваляше очи от мен.

— Съпругът ти е единственият мъж, с когото си спала, нали? — попита той.

Почувствах се внезапно разголена, сякаш се бе пресегнал и беше разкопчал роклята ми, излагайки на показ всичко лично и съкровено. Вероятно трябваше да го зашлевя. Със сигурност трябваше да стана и да си изляза. Или поне да му кажа да си затвори проклетата уста, стига толкова. Вместо това отвърнах:

— Какво те кара да мислиш така?

— Умея да разгадавам хората.

— Майка ми казва, че лицето ми било като отворена книга.

— Майка ти е права.

— Къде е написано, че той ми е бил единственият любовник?

Робърт се пресегна през масата и прокара показалеца си по устните ми.

— Точно тук — каза той, докато по мен премина тръпка, все едно ме удари ток. — Никога ли не си се питала — продължи той — как би изглеждало с някой друг?

О, господи, помислих си, загубена съм. Ако не спра това и то още сега, никога няма да намеря пътя обратно.

— Не — излъгах и бутнах стола си назад, така че да не може да ме достигне. Ръката му остана където си беше, разсеяно галейки пространството помежду ни. Докосването му остана върху устните ми. Чувствах се така, както, предполагам, се чувства човек с наскоро ампутиран крайник, който въпреки всичко продължава да усеща. — Не съм се питала.

— Никога не си била изкушавана?

— Аз съм омъжена жена.

— Има ли значение?

— За мен има.

— Мъжът ти някога изневерявал ли ти е?

— Не.

— Звучиш много уверено.

— Аз съм уверена — отвърнах и наистина бях. Напоследък нямаше много неща, в които да съм сигурна, но в това бях сто процента: Лари никога нямаше да ми изневери. Това беше нещо, в което изобщо не се бях съмнявала през целия ни съвместен живот. — Разговорът навлиза в доста опасни води — признах накрая.

— Кое е опасното?

— Това, което правим.

— Не правим нищо.

— Напротив, правим.

— Какво правим?

— Поставяме основите — отвърнах и си помислих за Лари.

— Основите на какво?

— Знаеш на какво. Моля те, не се прави на скромен.

— Кажи ми.

— Не се интересувам от подобни връзки — отвърнах му, като насила изтиках думите от устата си. Надявах се да прозвуча по-убедително, отколкото по принцип се чувствах.

— Връзка ли? Това ли си мислиш, че искам?

— А не искаш ли? — Дали не бях изтълкувала всичко погрешно?

— Така и не можах да те преживея, Кейт — казваше той, гласът му беше топъл и подканващ. — Щом те погледна и все още усещам същата тръпка, както когато бях пъпчив пубертет.

— Никога през живота си не си имал пъпки — отвърнах.

— Изместваш разговора.

— Опитвам се.

— Желая те, Кейт — заяви просто той. — Винаги съм те желал. Мисля, че и ти ме желаеш.

— Желая много неща. Но това не означава, че ще ги получа. Не означава, че тези неща са добри за мен.

— Как можеш да разбереш, без да си опитала?

— А какъв смисъл има да опитвам?

— Не знам. — Той се пресегна към ръцете ми, аз бързо ги свалих в скута си. — Знам само, че нещо липсва в живота ми и то от много дълго време. Мислех, че вече съм свикнал. Казвах си, че животът ми е пълен, че любовта е за пуберите, всички нещастни хора си го казват, за да изкарат нощта. Но всичко това изчезна през прозореца в деня, когато те видях в съда. Ти беше там, също толкова хубава, колкото си те спомнях. И не само хубава, но забавна, умна и дяволски сексапилна. Сякаш отново се върнах в младостта си, само че беше още по-добре, погледнах те и разбрах, че всичко е възможно. Усещане, което бях забравил. Не искам да го изгубя. Не искам да те загубя. Желая те. Толкова ли е лошо това?

— О, господи — възкликнах, като се опитвах да не се поддам на напиращите в мен чувства. — Хубава реч.

— Сериозно ти говоря.

— Не знам какво да кажа.

— Точно сега не е необходимо да казваш нищо. Просто си помисли.

— Трудно ще ми е да не го направя — отвърнах му.

Той ми се усмихна, после се намръщи, после отново се усмихна, прибра ръце. Изведнъж се изправи и протегна ръка и аз си дадох сметка, че вече не сме сами, че още някой се е присъединил към нас.

— Какво правиш тук? — питаше Робърт, звучеше доволен от неочакваното прекъсване. Удивена бях колко бързо можеше да сменя скоростите, аз все още бях на първа и се поднасях надолу по стръмния планински път. — Как разбра къде да ме откриеш?

Гласът беше нежен и без съмнение, женски.

— Обадих се в радиото: секретарката ти ми каза, че най-вероятно си тук. Надявам се, че не прекъсвам нещо важно.

Знаех, че е жена му, още преди да се бях обърнала.

— Всъщност, дойдохте съвсем навреме. Точно приключвахме — отвърнах й, чувствах се замаяна и олекнала, докато Робърт излишно ни представяше.

Бренди Кроу беше привлекателна жена горе-долу на моята възраст. Беше дребничка, може би метър и шейсет, и силно гримирана, особено около очите — малки и сиви, необезпокоявани от никакви бръчки. Имаше същото някак изненадано изражение, което бях видяла на снимката. Открих, че оглеждам линията покрай косата й за следи от наскорошна пластична хирургия, но прическата й — с един нюанс по-черна и малко по-дълга — осигуряваше подходящ камуфлаж. Костюмът й беше в същия нюанс на розовото като покривката на масата.

— Идваш точно навреме за десерта — отвърна спокойно Робърт, помогна й да седне и махна на келнера.

— Ами, ще изпия едно кафе с вас, ако нямате нищо против — усмихна ми се жена му. — Не съм си поръчвала десерт от години. Не е честно, нали? Искам да кажа, вижте Робърт. Яде каквото си пожелае и не качва нито грам. А аз само да погледна към нещо сладко и… — Гласът й заглъхна. — Това нов костюм ли е? — попита тя съпруга си.

Той поклати глава, но леката червенина, която изби по бузите му, ме увери в обратното. Значи си беше купил нов костюм специално за обяда, помислих си, докато извивах копчетата на току-що закупената си рокля на червени и бели цветя. Наистина нямах срам. Как можех да си мисля такива неща?

— В радиото ли работите? — попита ме Бренди Кроу, когато сервитьорът раздигна чиниите от основното ядене и ни раздаде менютата с десертите.

— Кейт е терапевт — поясни Робърт. — Опитвам се да я придумам да направи нещо за нас.

Бренди изглеждаше объркана.

— Наистина ли? Какво по-точно?

Поръчахме си кафе и няколко лимонови пая и Робърт й обясни основната си идея. „Мактерапия“, заяви той накрая и аз не можах да се въздържа да не се усмихна.

— Звучи страхотно — ентусиазира се тя. — Със сигурност ще ви слушам.

— Е, идеята все още е в зародиш — каза Робърт.

— Със сигурност не е нещо окончателно — отвърнах аз.

Робърт се усмихна и извърна поглед.

Тих кикот се изплъзна от внимателно очертаните устни на Бренди Кроу. Горната й устна беше много сочна, забелязах аз и се почудих дали не си беше слагала колагенови инжекции, без да разбера какво толкова смешно имаше.

— Когато съпругът ми реши, че иска нещо, нищо не може да го спре. — Тя отново се изкикоти, звук, който все повече и повече ме дразнеше. — Значи всичко е решено. — Тя се пресегна и потупа Робърт по ръката. Усетих как изтръпвам.

Погледът ми се заби в розовата ленена покривка и остана там, докато ароматът на прясно смляно кафе не ме накара да вдигна глава. Сервитьорът пъхна парче лимонов пай под носа ми. Паят беше бухнал и жълт, отгоре с огромен пласт бита сметана.

— Толкова сте слаба — казваше Бренди Кроу. — Можете да си го позволите. Ако аз го изям, веднага ще ми се лепне за бедрата. Трябва да блъскам в залата като луда, за да сваля някой килограм.

— Изглеждате страхотно — отвърнах й и наистина си го мислех. Въпреки онова, което средствата за масова информация се опитваха да ни внушат, не всеки трябваше да бъде висок метър и осемдесет и да тежи петдесет килограма. Мигновено си представих Сара и се зачудих дали беше на училище и какво правеше. Можеше ли да бъде по-лошо от онова, което вършеше собствената й майка?

— Изглежда страшно вкусно — каза Бренди, впила поглед в парчето на съпруга си. — Дай да си открадна една виличка.

— Ами диетата ти?

— Прав си. Утре сутринта ще се мразя. — Тя се облегна назад на стола си и загледа как тъпча лимоновия пай в устата си със същото настървение, с което по-рано бях нападнала лазанята си. Само след секунди цялото парче го нямаше. Бренди Кроу изглеждаше малко шокирана. — Е, как се роди цялата тази идея? — попита тя. Изражението на лицето й ми подсказваше, че започва да се съмнява в способностите ми на терапевт.

— Всъщност с Кейт сме съученици от гимназията — отвърна Робърт. Не можех да не се възхитя на самообладанието му. Той отпиваше от кафето си и ядеше пая си като всеки нормален човек.

— Наистина ли? Искаш да кажеш от Питсбърг?

Слушах как Робърт й разказва за случайната ни среща в съда, като наблюдавах реакциите на жена му и търсех някакви признаци за близост между двамата, някакви намеци за това дали спят, или не спят заедно, многозначителни погледи, издайнически докосвания. Но освен онова първо потупване по ръката, от което продължаваха да ме побиват тръпки, те с нищо не се издаваха. Можеше и да спят заедно, можеше и да не спят.

Каква разлика имаше, запитах се ядосано, като изгълтах кафето си набързо и скочих на крака.

— Съжалявам, но наистина трябва да тръгвам. Имам среща със съпруга си — излъгах и си погледнах часовника, за да подсиля достоверността на думите си.

— Може четиримата да отидем на вечеря някой път — предложи съпругата на Робърт.

Вероятно съм измърморила нещо окуражително, защото тя каза, че ще ми се обади да се уговорим. След като излязох оттам, купих на съпруга си най-скъпия комплект за голф, който успях да намеря.

Четиринайсета глава

През следващите няколко седмици Колин Френдли беше навсякъде — по телевизията, на първите страници на вестниците, на корицата на местните и националните списания. Процесът вървеше към своя край и се спекулираше много с това дали Колин Френдли ще застане на свидетелската скамейка да даде показания. Слуховете бяха противоречиви и различни. Според „Форт Лодърдейл Сън-Сънтинел“ той със сигурност щеше да даде показания; според „Маями Хералд“, адвокатите му никога не биха допуснали подобно нещо. „Палм Бийч Поуст“ беше заел солидна позиция по средата; Колин Френдли щеше да даде показания и то въпреки съветите на адвокатите му.

За едно нещо обаче всички бяха единодушни — Колин Френдли щеше да бъде признат за виновен. Представените дотук доказателства бяха толкова потресаващи, че единственият въпрос беше колко минути щяха да са необходими на съдебните заседатели, за да се произнесат с присъдата. Само един човек продължаваше да е убеден в обратното, самотната подкрепа на серийния убиец Джо Лин Бейкър. Сестра ми оставаше непоколебима във вярата си, че не само Колин ще бъде оправдан, но и че е невинен.

— Видя ли статията в „Поуст“ тази сутрин? — попита ме тя, гласът й по телефона звучеше отчаяно и плачливо. Заседанието беше прекъснато за обяд и тя ме беше хванала между двама пациенти. — Преиначават толкова много неща. Половината им информация е невярна. А това направо ме влудява, защото си мислят, че ще им се размине и разбира се, ще им се размине, защото какво би могъл да направи Колин — да ги съди ли?

Нищо не отговорих, тъй като знаех, че от мен не се очакват отговори.

— Пишат, че е висок метър и осемдесет и пет. Откога? Истината е, че е малко над метър и осемдесет. Пишат, че тежи деветдесет килограма. Е, може и да е бил толкова, преди да го арестуват. Отслабнал е най-малкото с десет килограма в този ужасен затвор, защото храната е отвратителна. Но вестниците обичат да рисуват образа на онзи голям, страшен злодей, така че добавят сантиметър тук, килограм там и съвсем скоро го превръщат в Хълк Хоугън. Е, ти поне го видя, изобщо не изглежда страшен.

— Не смятам, че височината и теглото му са най-важното в момента — осмелих се да вметна.

— Нарочно заблуждават хората. И което е по-важно, те са показател за онзи тип псевдожурнализъм, който минава за журналистика в тази страна напоследък. Пишат, че майка му се казвала Рут. Името й е Рута. Първоначално го взех за печатна грешка, но те продължават да го изписват по този начин, така че явно е чиста небрежност. Казват, че произхожда от бедно семейство, но дядовците му са били наистина богати. Изгубили са всичко по време на депресията, разбира се, но въпреки това можеха поне да го споменат. Искам да кажа, щом не могат да предадат най-простите факти правилно, тогава как можеш да вярваш изобщо на онова, което пишат? Как можеш да приемаш на сериозно твърденията им?

— Мислех, че репортерите са ти приятели.

— О, моля те, ти им казваш едно, те пишат нещо напълно различно. Винаги цитират погрешно и изваждат нещата от контекста. Имат си собствена програма.

— И каква е тя?

— Да закарат Колин Френдли на електрическия стол. Но това няма да се случи. Ще видиш. Той ще бъде оправдан. И когато това стане, аз ще бъда там и ще го чакам.

— Трябва да затварям вече — отвърнах й, не държах да чуя старата история отново.

— Единственото, което са разбрали правилно — продължи тя, сякаш не бях казала нищо, — е, че е имал ужасно детство. Не може да не се разплаче човек, докато го чете. Не е ли тъжно? Ти не се ли разплака?

— Не съм го чела — излъгах. Грешка. Джо Лин се почувства длъжна да ми разкаже подробно онова, което уж бях пропуснала.

— Ами, майка му е била побъркана. Искам да кажа, наистина побъркана. Била е изхвърлена от къщи на петнайсетгодишна възраст, забременяла на шестнайсет и вече се била пропила и пристрастила към дрогата, когато Колин се родил. Боцкала се направо пред него, водела мъже в стаята си и правела секс с тях пред очите му. Дори не била сигурна кой е бащата на Колин. Когато бил съвсем малък, тя го заключвала в гардероба, докато излизала. Понякога изчезвала с дни и Колин нямал какво да яде. И ако му се доходело до тоалетна, просто трябвало да свърши работата в гащите. Не е ли жалко? Нищо чудно, че се е напикавал до единайсетгодишна възраст. Естествено, тя го наказвала винаги, когато намокрел чаршафите, правела ужасни неща, например, натривала му носа вътре, като на куче. И непрекъснато се местела от град на град, така че Колин изобщо нямал възможност да се сприятели с някого, а той бил наистина много срамежлив. Започнал да заеква, а майка му го биела и му се подигравала. Наистина е била ужасна.

— Нищо чудно, че мрази жените — отвърнах.

— О, той не мрази жените — каза Джо Лин. — Направо е удивително, като се замислиш. Той обича жените.

— Обича жените — повторих глухо.

— Имал е една страхотна съседка, госпожа Рита Кечъм, която наистина е била много мила с него. Тя го е научила, че повечето жени не са като майка му.

— Нали каза, че не се задържал дълго на едно място?

— Това станало по-късно, когато вече бил голямо момче и живеел сам в Бруксвил.

— Не си спомням в статията да се споменаваше нещо за нея.

— Каза, че не си я чела.

— Прегледах я набързо — оправдах се.

— Прочела си всяка думичка. Защо не си признаеш?

— Как обяснява за котенцата, които е измъчвал като дете?

— Колин никога никого не е измъчвал. Някакви други деца са тормозили котетата. Колин просто им е спестил страданията.

— А пожарите, които е палел?

— Детска работа. Никой никога не е пострадал.

Имаше всички отговори. Нямаше смисъл да се опитвам да я разубеждавам. Незнайно поради каква причина сестра ми беше решила, че Колин Френдли е просто един нещастен, несправедливо набеден млад мъж и никаква логика или доказателства не можеха да я убедят в противното.

— Той ще свидетелства ли? — попитах.

— Иска, но адвокатите му са против. Не защото го смятат за виновен — побърза да добави тя. — А защото, когато Колин се притесни, започва да заеква и адвокатите му не искат да го подлагат на мъчението на кръстосания разпит.

— Вероятно са прави.

— Според мен, заекването му е много сладко. И смятам, че това ще покаже на съдебните заседатели колко е уязвим, че е човешко същество, а не ужасното чудовище, за което непрекъснато слушат.

— Значи го съветваш да свидетелства в своя полза?

— Казах му, че го подкрепям, независимо от решението му. Но мисля, че за него наистина е важно да накара хората да разберат.

— Да разберат какво?

— Че не е убил онези жени. — Гласът на Джо Лин беше изпълнен с раздразнение. — Че никога не би могъл да извърши ужасните неща, в които го обвиняват.

— Кога смятат, че ще приключи процесът? — Не мислех, че ще издържа още дълго на подобен род разговори.

— Най-много след две седмици. Обвинението сдава багажа утре, после идва ред на защитата.

— Добрата съседка Кечъм ще свидетелства ли в негова полза?

— Спести си сарказма. Госпожа Кечъм отдавна е починала.

— Съдбата на повечето жени, изпречили се на пътя му — отвърнах.

Тя не ми обърна внимание.

— Ако всичко върви по план, Колин ще бъде на свобода до Коледа.

— А ако не бъде?

— Ще бъде.

— И после какво?

— После ще можем да продължим да си живеем живота.

— Добре ми звучи.

— Ще дойдеш ли с мен в съда в сряда?

— В никакъв случай.

— Моля те. Това би означавало много за мен.

— Защо? — попитах. — Знаеш, че не споделям високото ти мнение за човека.

— Първо, искам да чуеш какво има да казва Колин. Честно си мисля, че ако просто го изслушаш, искам да кажа, наистина го изслушаш, както правиш с пациентите си, тогава ще си промениш мнението за него.

— Съмнявам се.

— За мен наистина е важно, Кейт.

— Защо е важно?

Настъпи моментно мълчание.

— Защото го обичам.

— О, моля ти се…

— Наистина го обичам, Кейт.

— За бога, та ти дори не го познаваш.

— Не е вярно. Седя в тази съдебна зала вече повече от два месеца. Знам всичко за него.

— Нищо не знаеш.

— Ходя му на свиждане всяка седмица.

— Говориш му през стъклена преграда.

— Точно така. И той ми говори. И ние наистина се разбираме. Казва, че го познавам по-добре от всички.

— Защото е убил останалите! — изкрещях, вече напълно отчаяна.

— Това не ти отиваше — заяви Джо Лин. — Мислех си, че с твоята професионална квалификация можеш да проявиш малко повече състрадание.

— Виж, Джо Лин — казах, опитвайки друг подход, — в случая единствено ти означаваш нещо за мен. Не искам да те видя отново наранена.

Гласът й омекна. Почти можех да видя облекчението, което се изписа върху лицето й.

— Нищо лошо няма да ми се случи. Той ме обича, Кейт. Казва, че съм най-хубавото нещо, което някога му се е случвало.

— Сигурна съм, че е така — отвърнах искрено.

— Знаеш ли какво ми каза, когато ходих да го видя в петък?

Поклатих глава, без да отговоря нищо.

— Каза ми, че изглеждам толкова сладка, като току-що узряла ягодка през пролетта.

Усмихнах се пряко волята си.

— Усмихваш се. Мога да позная, че се усмихваш. Не е ли това най-милото нещо, което си чувала? Искам да кажа, кога за последен път Лари ти е казвал нещо толкова романтично?

Доста отдавна беше, помислих си, но си замълчах. Изведнъж изтръпнах, когато мислите ми се отклониха от Лари към Робърт.

— Така че можеш да престанеш да се тревожиш за мен. Аз ще се оправя. Ако двамата с Колин можем да преминем през това, тогава можем да преживеем всичко. Искам да се радваш за нас, Кейт. И имам нужда от теб там. Можеш ли да го направиш заради мен, за последно? Ще дойда с теб да видим мама в събота или неделя. Става ли?

Затворих очи и се опрях на ръката си.

— Добре, съгласна съм — отвърнах тихо.

— Благодаря ти, Кейт — каза тя. — Няма да съжаляваш.

— Ще се видим в сряда — отвърнах й, макар да знаех, че грешеше.

Някои интересни факти за Съдебната палата на Палм Бийч Каунти: със своите почти 200 000 квадратни метра площ тя е най-голямата подобна сграда в щата Флорида и една от най-големите в национален мащаб. Проектирана е от „Майкъл А. Шиф и сие“ и „Хенсън Линд Майер“ и е построена от строителната компания „Джордж Хаймън“. Арката отпред е висока 17 метра, а водопадът в преддверието — 10 метра; извитите покриви на сградата са проектирани в тон с кулите-близнаци на хотел „Брейкърс Ризорт“, който се намира източно от центъра на Палм Бийч.

Сдобих се с тази информация от една брошура, която взех от гишето в преддверието, докато чаках да вляза в залата в сряда сутринта. Също така научих, че Съдебната палата има 44 съдебни зали с възможност да се разраснат до 60, когато бъдат довършени последните два етажа и че централно звукозаписно студио записва всички прения. За да си припомни част от показанията, давани в залата му, съдията просто трябва да се обади в студиото и да помоли да му ги пуснат. Удивително, помислих си, като се усмихнах на прошарения възрастен мъж, застанал зад гишето. Беше облечен в червена жилетка, щампована с думите „Доброволен съдебен служител“. Той ми намигна. Почувствах се много стара.

Някои други интересни факти: в Палм Бийч Каунти в момента практикуваха 3 780 адвоката; в залите на съда се разглеждаха 311 072 дела, насрочени от предишната година, две трети от тях бяха пътни произшествия; бяха нужни полици с дължина над пет километра, за да се подредят трите милиона и шестстотинте хиляди папки съдебен архив; имаше 80 километра телефонни кабели и 60 километра компютърни; също и 56 килии в ареста за затворници, чиито дела течаха в момента.

Според брошурата, затворниците влизали в сградата чрез затворнически рейсове, които паркирали в собствен гараж. Стигали до съдебната зала през лабиринт от килии, електронни ключалки, специални асансьори и коридори. Заместник-шерифите, охраняващи затворниците, били снабдени със специални инфрачервени сензори, които задействали алармата и автоматично блокирали участъка, ако някой заместник-шериф бъдел нападнат. Охранителната система се състояла от 274 видеокамери, повече от 200 инфрачервени детектора, 200 интеркома и повече от 300 врати с перфокарти.

В осем часа сутринта ни беше разрешено да влезем в главния коридор. Преминахме през високите и тежки стъклени врати и през металния детектор, насочвайки се към поредицата асансьори отдясно. Тълпата беше по-голяма от обикновено, макар и да разпознах много лица от предишните си посещения. Ерик продължаваше да снабдява сестра ми със сутрешното й кафе. Според Джо Лин, не бил пропуснал нито един ден. Имаше и още няколко — тя ми посочи всеки поотделно — които чинно се появявали всяка сутрин. Чудех се какво ще правят тези хора, когато процесът свърши. Работеха ли, имаха ли си семейства? Или просто щяха да си намерят друга съдебна зала, която да посещават, друг обвиняем, върху когото да съсредоточат интереса си.

В известен смисъл процесът беше като наркотик, осъзнах, докато гледах през широкия коридор към обширната, подобна на аудитория зала, където евентуалните съдебни заседатели очакваха да бъдат призовани. Дали тези съдебни групички изпитваха известно разочарование, когато всичко свършеше? Щях ли и аз да изпитам нещо подобно? — мислех си, давайки си сметка каква част от живота ми бе погълната от този процес.

До службата за набиране на заседатели срещу кафенето се намираше добре оборудвана юридическа библиотека. Кафето бе с работно време от осем до пет и винаги миришеше на „Джавекс“. Два големи ескалатора се движеха нагоре-надолу в двата края на коридора. На входа откъм Куадрил стрийт имаше още пазачи и друг детектор за метал. Не съм сигурна кога започнах да забелязвам всичките тези подробности. Вероятно се бяха просмукали в мен, докато чакахме асансьорите, за да се качим на единайсетия етаж. Но подобни незначителни факти вече се бяха превърнали в част от живота ми и аз ги запомнях по същия начин, по който винаги щях да помня, че Бренда Маршал е била омъжена за Уилям Холдън.

— Тревожиш ли се понякога за разни неща? — попита ме Джо Лин на излизане от асансьора, докато се отправяхме по дългия коридор към залата в дъното.

— Какви по-точно?

— Глупави неща, неща, за които не би трябвало да се тревожиш.

— Като например?

— Не знам. — Джо Лин зяпаше през дългите прозорци, докато вървяхме надолу по коридора, токчетата на кафявите й сандали потропваха по сиво-черните мраморни плочки на пода. Беше облечена с бял пуловер и дълга кафява ленена пола, с копчета отпред, въпреки че копчетата бяха разкопчани до бедрата. При всяка крачка загорелите голи крака проблясваха за миг и после изчезваха.

— Кажи ми — настоях, искрено заинтригувана. Не беше в стила на Джо Лин да се замисля прекалено дълбоко.

— Сигурно ще ме сметнеш за луда.

— Отдавна те смятам за луда.

Направи гримаса.

— Плоска шега. — Гласът й точно имитираше гласа на майка ни.

— За какво се тревожиш? — попитах.

Минахме през голямата двукрила врата и влязохме в малкото тъмно преддверие, което предхождаше съдебна зала 11А.

— Например, ето сега — отвърна тя, като неочаквано спря. — Толкова е тъмно. Понякога се тревожа какво ли би било, ако винаги е толкова тъмно. Затварям очи и си представям, че съм сляпа, както правехме като деца, и си мисля, какво ще стане, ако след като си отворя очите, продължа да не виждам? Искам да кажа, не смяташ ли, че би било ужасно? Да не можеш да виждаш нищо, да бъдеш в плен на мрака?

— Би било ужасно да не можеш да виждаш — съгласих се, без да знам какво общо имаше всичко това. Влязохме в залата и незабавно бяхме посрещнати от цяла стена слънчева светлина. Джо Лин се запъти право към местата ни, без да обръща внимание на живописната гледка. — За какво още се тревожиш? — попитах, докато сядах до нея.

— Страх ме е да не се разболея от рак — отвърна ми тя.

— Това е доста обоснован страх — отвърнах й.

— Рак на яйчниците, като Джил Раднър — доуточни тя.

— В семейството ни не е имало болни от рак на яйчниците — успокоих я.

— Ракът е толкова коварна болест, не мислиш ли? Искам да кажа, ето Джилда Раднър, тя е известна телевизионна звезда, съпругът й е кинозвезда, има всичко и изведнъж един ден я присвива отдолу или нещо подобно и когато отива на лекар, открива, че има рак на яйчниците и няколко месеца по-късно вече е мъртва. Или пък твойта приятелка от Питсбърг, която загина при онази ужасна катастрофа? Ето я, кара си, вероятно слуша радио, може би дори си тананика, в единия миг е добре, в следващия е мъртва. Мразя това. Наистина го мразя.

— То ни напомня, че сме тленни.

— Какво?

— Всички се тревожим за подобни неща от време на време.

— Ти не — заяви тя.

— Разбира се, че и аз.

Очите й потърсиха в моите следи от подигравка.

— Никога не изглеждаш притеснена за нещо.

— Имам си същите грижи като всички останали. Не ме ли смяташ за човешко същество?

Джо Лин неловко се размърда на стола си.

— Просто винаги изглеждаш така, сякаш държиш всичко под контрол. Знаеш всичко…

— Не знам всичко.

— Напротив, знаеш. Или поне създаваш подобно впечатление. Кейт Синклер, жената, която има всичко, знае всичко.

Опитах се да доловя в гласа й нотки на горчивина, но не успях. Тя просто излагаше нещата така, както стояха според нея.

— Не е така.

— Напротив, Кейт, така е. Ти си безнадеждно уравновесена. Имаш идеален живот — съпруг, който те обожава, две страхотни деца, чудесна кариера, великолепна къща и марков гардероб.

Погледнах виновно към костюма си марка „Дона Каран“.

— Имаш всичко — продължи тя. — Нищо чудно, че на Сара й е толкова трудно.

— На Сара ли? За какво говориш?

— Ти си труден пример за подражание, Кейт — обясни тя. — Достатъчно тежко е да ти бъде човек сестра.

Беше ми малко трудно да следя внезапните обрати в разговора. Не бяхме ли започнали да говорим за Джо Лин? Как накрая стана така, че говорехме за мен? И какво общо имаше с всичко това Сара?

— Какво искаш да кажеш с това, че на Сара й е трудно? Какво по-точно й е трудно?

— Да е твоя дъщеря, като знае колко много възлагаш на нея, като знае, че никога няма да успее да оправдае очакванията ти.

— Сара ли ти каза всичко това?

— Не с толкова много думи, но ние доста говорим за теб. Ясни са ми нещата, през които тя минава.

Почувствах как ме прободе внезапна тревога, сякаш шиш за лед се заби в сърцето ми.

— Единственото, което очаквам от Сара, е да ходи на училище и да бъде поносима в рамките на разумното.

— Не е вярно. Ти искаш да е същата като теб.

— Не, не искам.

— Тя поне така смята.

— Но не е вярно. Просто искам от нея…

— Да бъде щастлива? — додаде Джо Лин, гласът на майка ни отново изплува на повърхността. — Не, ти искаш ти да бъдеш щастлива с нея. Мишел те кара да се чувстваш щастлива, защото е досущ като теб. Тя има твоя стил. Иска същите неща. Но Сара е различна и ти трябва да я оставиш да живее собствения си живот.

— Защо говорим за Сара? — попитах раздразнено.

Джо Лин повдигна рамене и отклони поглед.

Залата се изпълваше. Започваше да става притеснително горещо. Разкопчах си копчетата на сакото и започнах да си вея с брошурата, която бях взела от информацията във фоайето.

— Е, за какво се тревожиш? — попита Джо Лин, сякаш ме предизвикваше да докажа, че и аз бях човешко същество.

— Тревожа се за децата — отвърнах й. — И за майка.

— Тя ще ни надживее всичките — пренебрежително махна с ръка сестра ми. — Освен това е прекалено обикновено. Кажи ми нещо налудничаво, за което се тревожиш, нещо безсмислено.

— Тревожа се, че думите губят значението си — чух се да казвам, изненадана, че давам израз на мислите си. — Че ще чета някоя книга или вестник и ще ми се струва все едно са написани на чужд език, думите няма да имат смисъл.

— Това е доста налудничаво — съгласи се Джо Лин, явно удовлетворена.

— Тревожа се също така, че губя частици от себе си — продължих, макар да усетих, че сестра ми губи интерес и вниманието й се отклонява. — Че както раздавам частици от себе си на всички останали, в края на деня за мен няма да остане нищо, че от мен самата няма да остане нищо. — Че ще се погледна в огледалото някоя сутрин, продължих наум, и оттам няма да има кой да ме погледне.

— О, господи, ето го — каза Джо Лин и се надигна от мястото си, махайки към предната част на залата.

Бях като вампир, помислих си, изваден от бленуванията си от истинския вампир, който влизаше през вратата отстрани до съдийския подиум. Привлекателен мъж в син костюм, не кой знае колко по-различен от моя, мъж, чието най-голямо удоволствие бе да пие от кръвта на беззащитни жени и момичета. Същият този мъж се усмихваше на сестра ми.

Приставът бързо призова за тишина в залата и всички ние станахме на крака, докато съдията заемаше мястото си на подиума.

— Защитата готова ли е да започне? — попита съдия Келнър.

Джейк Арчибалд скочи на крака и закопча горното копче на тъмнокафявия си костюм.

— Готови сме, Ваша светлост.

— Призовете първия си свидетел.

Галерията от зрителите колективно си пое дъх, докато чакахме да видим кой ще бъде първият свидетел.

Адвокатът направи пауза и сам си пое дълбоко въздух.

— Защитата призовава за свидетел Колин Френдли.

Петнайсета глава

— Кажете си името, ако обичате.

Обвиняемият се наведе към елегантния черен микрофон пред свидетелската банка и докато очите му обикаляха цялата зала, преди да се спрат върху съдебните заседатели, спокойно каза:

— Колин Френдли.

— И по принцип живеете на Десета улица №1500 в Лантана, Флорида?

— Да, сър. Имах апартамент там, преди да ме арестуват. — Гласът му беше приятен, с едва доловима напевна нотка. Говореше бавно, като произнасяше внимателно всяка дума.

— С какво се занимавате, господин Френдли?

— Работя в компания за производство на импрегнирани тъкани.

— Каква длъжност заемате?

— Бях началник-цех.

— От колко до колко беше работното ви време?

— Според работата. Обикновено от осем до четири. Понякога и до по-късно.

— Пет дни в седмицата?

— Понякога и по седем — заяви Колин Френдли. — Зависеше от това колко работа имаме.

— На колко години сте, господин Френдли?

— На трийсет и две.

— С какво образование сте?

— Имам две години колеж.

— Кой колеж?

— Флорида Стейт Колидж.

— Били ли сте женен?

— Още не. — Той се усмихна право към Джо Лин.

Джо Лин ми стисна ръката. Стомахът ми се обърна.

— Господин Френдли — започна адвокатът му, — съзнавате ли добре какви са отправените срещу вас обвинения?

— Да.

— Основателни ли са тези обвинения?

— Не.

— Изнасилили ли сте и убили Мари Постълуейт?

— Не, сър.

— Изнасилили ли сте и убили Кристин Макдермот?

— Не, сър.

— Изнасилили ли сте и убили Тами Фишер?

— Не, сър.

— Изнасилили ли сте и убили Кати Доран?

— Не, сър.

— Изнасилили ли сте и убили Джанет Макмилън?

— Не, сър.

Открих, че броя на пръсти всяко следващо име и с всяко едно тялото ми все повече и повече изтръпва.

— Изнасилили ли сте и убили Сюзън Арнълд?

— Не, сър.

— Изнасилили ли сте и убили Мерилин Грийнуд?

— Не, сър.

— Изнасилили ли сте и убили Марни Смит?

— Не, сър.

— Изнасилили ли сте и убили Джуди Ренкуист?

— Не, сър.

Джо Лин се приведе към мен и ми прошепна в ухото:

— Погледни му очите. Няма как да не си сигурна, че казва истината.

Погледнах го в очите и видях единствено злото в тях.

— Изнасилили ли сте и убили Трейси Секърд? — продължи Джейк Арчибалд.

— Не, сър.

— Изнасилили ли сте и убили Барбара Уестън?

— Не, сър.

Извих глава към съдебните заседатели. Всички погледи бяха обърнати към обвиняемия, всички уши бяха наострени към сърцераздирателния молебен на защитата. Възможно ли беше сред тях да има някой, който да споделя мнението на сестра ми? И ако имаше, можеше ли да е повече от един? Имаше ли шанс Колин Френдли да бъде оправдан, да излезе от тази зала свободен човек?

— Изнасилили ли сте и убили Уенди Сабатело? — питаше адвокатът му, почти привършвайки.

— Не, сър.

— Изнасилили ли сте и убили Морийн Елфър? — приключи, като изреди последната от тринайсетте злощастни жени.

— Не, сър — дойде автоматичният отговор.

Изнасилил ли си и убил Ейми Локаш? — добавих наум. Разбил ли си й носа, намушкал ли си я и оставил ли си я да умре в някое гадно тресавище? Ще разберем ли някога истината за онова, което се е случило с нея?

— Никога не бих могъл да сторя зло на някого — каза Колин Френдли, сякаш говореше директно на мен.

— Благодаря ви, господин Френдли — отвърна адвокатът му. — Нямам повече въпроси. — Джейк Арчибалд се върна на мястото си и разкопча сакото си, като кимна на Хауърд Ивс, който се изправи и закопча своето.

— Не бихте могли да сторите зло никому — повтори Хауърд Ивс, преди да се бе изправил още напълно от стола си.

— Така е, сър.

— Ами майка ви?

— М-майка ми ли? — заекна леко Колин Френдли.

— О, виж какво прави този нещастник — прошепна ми Джо Лин. — Разстройва го. Няма нищо, миличък — успокои го тя. — Всичко ще е наред.

— Не сте ли счупили носа на майка си и не сте ли я пратили в болница?

— Протестирам, Ваша светлост — заяви адвокатът му, като неохотно се изправи на крака. — Няма връзка и е предубедено.

Хауърд Ивс се усмихна и заглади рядката си коса.

— Колин Френдли сам отвори вратата за подобен род въпроси, когато заяви по време на разпита, че никога не би сторил зло никому. Обвинението може да докаже обратното. Свързано е с достоверността на показанията му, Ваша светлост.

— Продължавайте — произнесе се съдия Келнър.

— Счупили ли сте носа на майка си и лежала ли е тя в болница?

Колин Френдли сведе глава.

— Това беше м-много отдавна, сър. Не исках да я нараня.

— Пребили ли сте я така жестоко, че е трябвало да остане в болницата почти цяла седмица?

Сестра ми възмутено се размърда на стола си.

— Вещица. Заслужавала си го е, след всичко, което е причинила на Колин.

Колин Френдли доби объркан, дори засрамен вид.

— Не знам колко време е прекарала в болница. Чувствах се толкова зле след случилото се, че напуснах г-града.

— Къде се намира майка ви сега, господин Френдли?

— Не знам, сър.

— Вярно ли е, че е изчезнала преди около шест години?

— Доколкото знам, не.

— Добре, нека да ви попитам следното: кога за последен път видяхте майка си?

Колин Френдли поклати глава и проговори с добре премерена мудност.

— Беше много отдавна.

— Шест години?

— Може би.

— Имате ли нещо общо с изчезването й?

Джейк Арчибалд отново беше на крака.

— Протестирам, Ваша светлост. Нямаме никакви доказателства, че нещо лошо се е случило с майката на господин Френдли, нито пък към него са отправени обвинения, свързани с нея.

— Протестът се приема.

— Браво! — възхити се сестра ми, когато Джейк Арчибалд си седна на мястото.

Хауърд Ивс остана невъзмутим. Той се обърна с лице към съдебните заседатели, докато отправяше въпроса си към обвиняемия:

— Кажете ми, господин Френдли, познавахте ли някоя от убитите жени?

— Не, сър.

— Никога не сте се срещали с никоя от тях?

— Доколкото знам, не. Бях доста з-зает — допълни той, после преглътна, сякаш се опитваше да преглътне заекването си. — Във фабриката няма кой знае колко жени. — Пусна една от запазените си малки усмивчици към съдебните заседатели. Няколко му отвърнаха със същите половинчати усмивки.

— Какво ще кажете за показанията на свидетелите, които ви разпознават в близост до някои от жертвите по време на тяхното изчезване?

— Припознали са се, сър.

— Никога не сте ходили на събиране на Лейквю Драйв №426 в Бойтън Бийч?

— Не, сър.

— Никога не сте заговаряли млада жена на име Анджела Ригърт?

— Не, сър.

— И въпреки това тя ви разпознава.

— Сигурно се е пр-припознала.

— Никога не сте си тръгвали от купона с Уенди Сабатело?

— Не съм ходил на това събиране, сър — отвърна, без да заеква Колин Френдли. — Защо да ходя там? Аз съм доста по-възрастен от тези деца.

— А какво ще кажете за Марша Лейтън, която свидетелства, че ви е виждала неколкократно в парка „Флеглър“?

— Възможно е да ме е виждала — призна той. — Понякога, като съм на работа, ходя да обядвам в парка.

— С Марни Смит в парка ли се запознахте?

— Не, сър.

— Не сте ли молили Джанет Макмилън да ви упъти?

— Не, сър. Цял живот съм живял във Флорида. Доста добре знам кое къде се намира.

— Значи твърдите, че никога не сте имали никакви контакти с убитите жени?

— Никакви, сър.

— И всички свидетели, които ви разпознаха, са се припознали — по-скоро заяви, отколкото попита Ивс.

— Да, сър.

— Не ви ли се струва странно? Толкова много хора да се припознаят едновременно във вас?

— Доста хора изглеждат като мен — вдигна рамене Колин Френдли.

— Така ли мислите?

— В мен няма нищо особено.

— За съжаление, е повече от вярно — отвърна прокурорът.

Джейк Арчибалд незабавно протестира и Хауърд Ивс оттегли репликата си.

— Как ще обясните, че в телата на много от жертвите беше открита ваша семенна течност?

— Не е моята.

— Да не би да поставяте под съмнение заключенията на съдебния лекар?

— Ако твърди, че е моята, значи греши.

— Ами следите от зъби по някои от жертвите? Как ще обясните съвпадението им с отливката, свалена от вашата уста?

— Доколкото разбрах, не съвпадат напълно.

— Доста добре съвпадат.

— Доста добре върви да се каже за конска подкова — отвърна Колин Френдли, без следа от заекване. Лека, но забележима подигравателна гримаса изви ъгълчетата на устните му. Той нагло смигна на сестра ми и се отпусна назад върху стола си, сякаш беше спечелил последната ръка.

— Как ще обясните съвпадението на слюнката ви?

— Не е моя работа да го обяснявам, господин Ивс.

— Но ако все пак се опитате…

— Бих казал, че някой явно е сбъркал.

— Предполагам, че този някой сте вие самият, господин Френдли.

— Аз пък предполагам, че сте вие, господин Ивс — дойде незабавният отговор.

Тихо ахване се отрони от залата.

— Мислите се за по-умен от мен, нали, господин Френдли?

— Не бих казал, че съм се замислял особено по въпроса, господин Ивс.

— Всъщност се мислите за по-умен от повечето хора, не е ли така?

— Повечето хора не са кой знае колко умни — съгласи се Колин, който явно започваше да се забавлява.

— И е забавно да си играе човек с тях, нали?

— Вие ще кажете, господин Ивс. Вие сте този, който си играе с хората.

— Усещането да имаш власт над живота и смъртта на другите е страхотно, нали, господин Френдли?

— Тук вие разполагате с подобна власт, сър, не аз.

— Не. Тази власт е в ръцете на съдебните заседатели.

— Тогава единственото, на което мога да се надявам, е, че тях повече ги интересува истината, отколкото вас — заяви студено Колин.

— А истината е?

— Че съм невинен, сър.

Джо Лин се наклони към мен.

— Много е любезен, не мислиш ли?

— Много е любезен — съгласих се, прекалено вцепенена, за да кажа нещо друго.

Прокурорът тикна в лицето на Колин Френдли голяма цветна фотография на една от жертвите.

— Не сте ли направили това?

Джейк Арчибалд мигновено скочи на крака.

— Протестирам, Ваша светлост. Това е излишно. Свидетелят вече отговори на въпроса.

— Отхвърля се.

— Ваша светлост — продължи Джейк Арчибалд, — може ли да се приближа?

Двамата съперници се приближиха до банката.

— Проклетият му господин Ивс — прошепна Джо Лин. — Пред нищо няма да се спре само и само да измъкне присъда. — Тя кръстоса, разкръстоса и пак кръстоса крака, полата й се разтваряше нагоре-надолу, оголвайки първо едното, после другото, после пак първото бедро. — Но не смятам, че съдебните заседатели ще се хванат. Виждаш ли онази жена, в средата, на втория ред, мисля, че е на наша страна.

Погледнах към жената в средата на втория ред. Беше по-млада от останалите членове, може би трийсетинагодишна, с бледа кожа и лошо фризирана руса коса, която по никакъв начин не подчертаваше по принцип безличните й черти. Осъзнах, че досега изобщо не я бях забелязвала и се зачудих, дали умееше да се възползва от това, че останалите не я забелязваха. Щеше ли да се окаже от типа жени, очаровани от такива като Колин Френдли? Беше ли този процес шанса й да излезе под прожекторите, да сграбчи петнайсетте си минути слава, да привлече вниманието на нацията към себе си като единствена поддръжница на оправдателната присъда? Щеше ли упоритостта й да наложи повторно преразглеждане на делото?

Повдигнах рамене, не бях се замисляла досега за възможността от провален процес. Сърцето ми се сви от мъчително безпокойство. Трябваше само един глас „невинен“. И после какво? Нов процес? Още месеци на страдание за семействата на жертвите и техните приятели? Още месеци на потресаващи заглавия и потискащи репортажи по новините? Още месеци на висене по съдебните зали и посещения в затвора за сестра ми? Въздъхнах дълбоко, не мислех, че мога да мина още веднъж през всичко това.

— Какво има? — попита Джо Лин, като се оглеждаща из залата.

— Много е горещо.

— Не, не е. Горещо ти е, защото гаджето ти е тук.

— Какво? — извъртях се назад. Робърт ми се усмихна от мястото си в дъното. О, господи, помислих си, по челото ми изби пот. Кога беше влязъл?

— Успокой се, Кейт. Никой няма да издаде малката ти тайна.

— Няма никакви тайни — изсъсках през зъби.

Джо Лин се усмихна.

— Кажи го на съдията — отвърна ми тя.

— Протестът се отхвърля — обявяваше съдията, като връщаше двамата юристи в бойните им лагери. — Свидетелят може да отговори на въпроса.

— Това не е ли ваше дело? — повтори незабавно Хауърд Ивс и подаде снимката на обвиняемия.

— Не, сър.

— Ами това? — Прокурорът тикна поредица от снимки в ръцете на Колин. — Не сте оставили зъбите си върху хълбоците на Кристин Макдермот? Не сте прерязали гърлото на малката Тами Фишър?

— Не, сър. Със с-сигурност не съм.

— И въпреки това, забелязвам, че не изпитвате никакво притеснение, докато разглеждате снимките.

— Протестирам, Ваша светлост — възрази Джейк Арчибалд.

— Приема се.

— Никога не бих могъл да из-звърша подобно нещо. — Колин Френдли погледна право към сестра ми. — Трябва да ми вярваш, Джо Лин.

— Вярвам ти, Колин. — Глави се извърнаха към нас, когато сестра ми стана на крака.

— Седнете на мястото си, млада госпожице — нареди съдията, като удари с чукчето си. Възбуден шепот се понесе около нас.

— Няма значение какво мислят останалите — продължи Колин, — щом знам, че ти ми вярваш.

Цялата зала сега се беше обърнала с лице към нас. Открих, че сдържам дъха си. О, господи, моля те, нека това бъде просто един кошмар.

— Обичам те, Джо Лин — провикваше се Колин Френдли над нарастващото оживление.

— Тишина — изрева съдия Келнър.

— И аз те обичам — извика сестра ми. — Няма нищо, което да желая толкова много, колкото това да стана твоя жена.

Залата избухна, хората се смееха, дюдюкаха от изненада, репортерите се втурнаха към вратата, изведнъж всички скочиха на крака.

— Седнете — нареди съдията на сестра ми — или ще предявя към вас обвинение за обида на съда.

— Моля ви, недейте — промърморих, като почувствах как стомахът ми се свива.

В следващия миг си пробих път през сестра ми, добрах се до пътеката и успях да се измъкна от съдебната зала.

— Половин час почивка — чух да вика съдията, докато се спасявах в мрака на малкото преддверие.

— Кейт, побързай — извика ме един глас. — Насам. — Една ръка ме дръпна в коридора и ме вкара в празната съседна зала.

— О, господи — разплаках се, тялото ми беше натежало, дъхът ми излизаше на къси, сърдити изблици. — Там ли беше? Видя ли какво стана?

— Там бях — отвърна Робърт.

— Видя ли какво направиха? Чу ли какво казаха?

Ръцете му се протегнаха към мен.

— Кейт, опитай се да се успокоиш.

— Тя заяви на това чудовище, че щяла да се омъжи за него. Право пред съда, сестра ми се изправи и каза на света, че обича един побъркан, че иска да се омъжи за него.

— Кейт, няма нищо, всичко ще се оправи.

Вече хълцах.

— Защо го прави, Робърт? Какво се опитва да докаже? Публичност ли иска? Звездата на „Хард Копи“ ли иска да бъде? Или да се появи на корицата на „Нешънъл Инкуайърър“? Какво й става?

Той ме прегърна.

— Не знам какъв й е проблемът, но ти не го приемай като твой.

— Не смяташ, че наистина ще се омъжи за това чудовище, нали? Искам да кажа, не мислиш, че съдебните заседатели наистина ще го оправдаят, че има някакъв шанс да оставят да му се размине?

— Мисля, че няма никакъв шанс за подобно нещо.

— Искам да умре — изплаках. — Искам да умре и да се разкара от живота ни.

— Шшш-т — успокои ме нежно Робърт, докато заравях глава в гърдите му. — Не се тревожи. Скоро всичко ще свърши.

Той ме притисна към себе си, с едната ръка ме галеше по косата, сякаш бях малко дете, ожулило си коляното, което имаше нужда от утеха. Ръцете ми го обгърнаха и се вкопчиха в него, сякаш се давех, сякаш той беше единственото нещо, което ме задържаше на повърхността. Устните му докоснаха страните ми, попиха сълзите ми, успокояваха ме безмълвно, че всичко ще се оправи, че той е там и ще се погрижи повече нищо лошо да не ми се случва.

И после вече ме целуваше, наистина ме целуваше, по устата, и аз го целувах, със страст, която ме удиви. Изведнъж се превърнах в първокурсничка, а той в ученик от по-горен клас и животът беше пред нас, и всичко на света беше както трябва.

Само дето не бяхме в гимназията, животът ни вече бе превалил средата и моят свят бързо се разпадаше на пух и прах.

— Това е последното, от което се нуждая — казах на Робърт, като се освободих от прегръдката му, опитвайки се да осмисля случилото се.

Но дори и след като възвърнах самообладанието си, излязох от залата и се запромъквах към редицата чакащи асансьори през тълпите репортери, които задръстваха коридорите и се опитваха да привлекат вниманието на сестра ми, знаех, че е много късно, че има голяма вероятност светът ми никога вече да не бъде същия.

Шестнайсета глава

Опитах се да се заровя в работа. Не беше лесно. Накъдето и да се обърнех, виждах сестра си и нейния „годеник“, както беше започнала да го нарича по телевизията и вестниците. Снимките им ме тормозеха от заглавните страници на всички таблоиди в града. Джо Лин даваше интервюта пред „Хард Копи“ и на два пъти се появи в „Инсайд Едишън“, въпреки че и двата пъти милостиво се въздържа да спомене, че има сестра. Тъй като фамилиите ни бяха различни — тя се водеше на името на втория си съпруг, защото й харесваше как звучало с Джо Лин — никой не направи връзка помежду ни. Понеже никога не се бяхме движили в едни и същи среди, новопридобитата й известност не ми създаваше трудности нито в личен, нито в професионален план. Въпреки това се чувствах неловко — харесваше ми да си мисля, че е повече заради нея, отколкото заради мен самата, но в интерес на истината, не съм съвсем сигурна — и бях дълбоко загрижена както за душевното състояние на сестра си, така и за безопасността й.

Сара, разбира се, определи положението като „супер“; Лари, както винаги, се абстрахира от цялата работа; Мишел просто попита: „Какво й става?“. Що се отнася до майка ми, тя явно не забелязваше шумотевицата около по-малката й дъщеря. Никога не каза нищо по отношение на статиите във вестниците или нелепите интервюта по телевизията. Когато я попитах дали е видяла снимката на Джо Лин на първа страница на „Палм Бийч Поуст“, единственото, което ми отвърна, бе да й запазя един брой, повече нищо не спомена. Само госпожа Уинчъл се обади, за да изрази на глас загрижеността си, най-голямото й притеснение бе, че цялата тази публичност можела да се отрази отрицателно върху старческия дом „Палм Бийч Лейк“, ако се разберяло, че майката на Джо Лин живее там и вероятно бихме могли да помислим къде другаде да я преместим. Излишно беше да се притеснява. Джо Лин нямаше ни най-малкото намерение да споделя славата си.

Робърт ми се обаждаше почти ежедневно, но мен ме беше страх да му позвъня. Животът ми и без това беше достатъчно объркан, че да добавям и една извънбрачна връзка, макар и в съобщенията му да не се споменаваше нищо за станалото между нас. Питаше само дали имам някакви идеи, чисто професионални, без да обелва нито дума за определено непрофесионалната целувка, която си бяхме разменили. Всъщност, имах идея, която смятах за доста добра, но се страхувах все повече и повече както от него, така и от медиите, и вече не бях сигурна дали искам да участвам в едното или другото. Освен това, ако щях да водя собствено шоу, в един момент някой напорист репортер щеше да открие връзката между мен и сестра ми. Всъщност, Джо Лин вероятно щеше да бъде първият обадил ми се по телефона слушател.

— Сестра ми вечно ме критикува — чувах я да крещи по ефира. — Тя не одобрява вкуса ми нито по отношение на дрехите, нито по отношение на мъжете. Смята, че не съм способна да взема зряло решение без нейна намеса. Само защото е професионален терапевт, смята, че знае всичко. Писна ми непрекъснато да ми казва какво да правя. Вие какво ще ме посъветвате?

— Съжалявам, какво казахте? — Наближаваше шест часа вечерта и Ели и Ричард Лайфсън, млада двойка, наближаваща трийсетте, ме гледаха въпросително от отсрещната страна на масичката за кафе в кабинета ми и явно очакваха да чуят от устата ми прочувствени мъдри слова. Осъзнах, че нямам ни най-малка представа за какво говорехме и изругах наум Джо Лин, като я обвиних за невъзможността си да се съсредоточа. В същия миг се пренесох обратно в съдебната зала, виждайки как серийният убиец разкрива на всеослушание любовта си към сестра ми. Какво се надяваше да докаже Колин Френдли с този преднамерен ход? Какво се опитваше да спечели? Състрадание? Подкрепа? Какво?

— Какво? — попитах отново, докато Ели и Ричард Лайфсън си разменяха разтревожени погледи. — Съжалявам, бихте ли повторили какво казахте преди малко?

— Писна ми да ми казва непрекъснато какво да правя — повтори Ричард Лайфсън.

— Не му казвам какво да прави — възпротиви се жена му.

Бяха симпатична на вид двойка, свежи и възпитани. Бяха женени от три години; и на двамата им беше първи брак; нямаха деца; бяха пред развод. Погледнах си записките, за да си припомня подробностите от случая, после часовника си, за да преценя каква част от сеанса вече бях пропуснала.

— Шегуваш ли се? — попита Ричард Лайфсън. — Кажи й какво стана, точно преди да дойдем тук.

— Защо вие не ми кажете — намесих се аз, като съсредоточих вниманието си върху високото му чело, квадратната челюст и положих неимоверно усилие да не допусна Колин Френдли нито в кабинета, нито в мислите си.

— Исках да си купя чипс — започна той — и тя ми каза да си взема от обезмаслените. Не обичам обезмаслени, те са безвкусни и какво й пука изобщо, тя така и така не ги яде. Но, разбира се, познайте какво си купих накрая?

— Никога не съм ти казвала, че си длъжен да си купиш такъв. Просто ти предложих.

— Нейно превъзходителство никога не предлага нещо. Тя издава нареждания.

— Ето го пак започва, пак ме подиграва. Непрекъснато ме подиграва. Не мога да кажа нищо, без да започне да ме подиграва.

— Кога съм те подигравал?

— Спомни си снощи, когато отидохме на балетната продукция на племенницата ми — отвърна Ели Лайфсън, преди да успея да се намеся. — След като свърши, той ме попита кой танц ми е харесал най-много, отговорих му, че онзи с лебедите, и той ми каза: „Това просто доказва колко малко разбираш от балет“. И свършихме със скандал, така че, разбира се, си легнахме сърдити и не се любихме. Пак — добави тя многозначително.

— Сега ми нареждаш кога да те любя, така ли? — попита сърдито Ричард Лайфсън.

— Добре, чакайте, чакайте — намесих се спокойно. — Има доста неща тук. Дайте да ги разгледаме едно по едно. Да започнем първо от чипса: Ели, ти си мислела, че оказваш услуга; Ричард, ти си сметнал, че се опитва да те командва. Това е основното. Жените смятат, че правят предложения. Мъжете ги чуват като заповеди.

— Нямам правото да направя предложение ли?

— Знам, че няма да е лесно, Ели, но на твое място аз наистина бих опитала да сдържам желанието си да помогна. Ричард, ти пък трябва да се научиш да отстояваш правото си. Ако не ти се яде обезмаслен чипс, просто го кажи.

— И да избухне скандал ли?

— Така и така избухва скандал — отвърнах му. — Вероятно няма да е за чипса, но всичкият този потиснат гняв все трябва да излезе наяве някак си.

— Тя е тази, която винаги се сърди.

— Защото винаги ме подценяваш.

— Опитайте се да избягвате думи като „винаги“ и „никога“. Те са непродуктивни и вредни. И, Ели, запомни, че никой не може да те подценява, освен ако ти не му позволиш. Мога ли да ви покажа как би могъл да протече разговорът след балетната постановка, на която сте ходили снощи? Ели, аз ще бъда на твое място, а ти ще бъдеш на мястото на Ричард. „Е, Ричард — започнах, като се обърнах към Ели, — кой танц ти хареса най-много?“

Ели машинално надебели гласа си, като говореше все едно е Ричард.

— Най-много ми хареса модерния балет на финала. Ами на теб?

— На мен най-много ми хареса този с лебедите — отвърнах й.

— Това показва само, че не разбираш нищо от балет — измърмори Ели.

— Не ти ли хареса?

— Мисля, че беше ужасен.

— Много интересно — отвърнах. — На мен пък ми хареса. Предполагам, че вкусовете ни се различават.

Ели и Ричард ме гледаха мълчаливо.

— Виждате ли? — отвърнах. — Няма подценени, няма разправии.

— Толкова ли е просто? — попита Ричард.

— Няма нищо просто — отвърнах му. — Става въпрос за нов начин на общуване, нов речник. Необходимо е доста време, за да се усвои и много повече, за да влезе в употреба. Но постепенно започва да става по-лесно.

Изглеждаха скептично настроени.

— Обещавам ви — отвърнах.

Вкъщи двамата с Лари се бяхме хванали за гушите.

— Обадиха се от училището на Сара днес — казах една вечер, докато Лари седеше, вдигнал крака на табуретката и гледаше хокей по телевизията. Момичетата си бяха по стаите, предполагаше се, че си пишат домашните.

— И какво ти каза учителката й?

— Кой казва, че е било учителка?

— Извинявай, просто предположих.

— Трябва ли всички учители да са жени?

— Разбира се, че не. Какво ти каза учителят й?

— Тя каза, че Сара…

— Тя? — попита Лари. — Значи все пак е учителка?

— Тази, да.

— Тази, която ти се е обадила.

— Да. Какво толкова има?

— Нищо, ти направи въпрос от това — отвърна той.

— Интересува ли те какво ми каза, или не?

— Да, казах, че ме интересува.

— Не си спомням да си казвал такова нещо.

— Може би, ако ме слушаш по-внимателно…

— Не те ли слушам внимателно?

— Просто ми кажи какво ти е казала учителката на Сара.

— Каза, че Сара се държи странно.

— Чак сега ли го е забелязала? — усмихна се той.

Отказах да му върна усмивката.

— По-странно от обикновено — допълних.

— Например?

— Нищо конкретно.

— Много ни помага.

— На шега ли ще обърнеш целия разговор?

— Определено няма да се трогна кой знае колко.

— Както винаги.

— Какво пък трябва да означава това?

— Означава, че започвам да се чувствам като самотна майка.

— Извинявай? Би ли се изразила малко по-точно?

— Тебе все те няма.

— Все ме няма ли?

— Все си на голф.

— Все съм на голф ли?

— Когато не си на работа.

— О, така значи, все пак ходя на работа. Благодаря ти за доуточнението.

— Наистина ли не ти пука, че дъщеря ни се проваля?

— Проваля ли се?

— Не можа да изкара последните си две контролни по английски.

— Говори ли с нея за това?

— Защо все аз трябва да говоря с нея?

— Добре. Искаш ли аз да поговоря?

— И какво ще й кажеш?

Той стана.

— Не знам. Ще реша на място.

— Не смятам, че трябва да я караш да заема отбранителна позиция.

— Нямах намерение да я карам да заема отбранителна позиция.

— Просто й кажи, че учителката й ми се е обаждала и че е много загрижена за поведението й напоследък.

— Ако ще ми казваш какво да й казвам, защо ти самата не поговориш с нея?

— Защото все аз говоря с нея и ми писна все аз да решавам проблемите на всички. Правя го по цял ден в кабинета си и когато се прибера у дома, ми се иска някой друг да поеме част от задълженията. Прекалено много ли искам?

— Явно, след като не ми позволяваш да го направя.

— Просто се опитвам да ти помогна. Толкова ли е чувствително егото ти, че не можеш да понесеш няколко прости предложения?

— А твоето толкова ли е развито, че не ти дава да си представиш, че може и да не се нуждая от тях?

— Понякога си истинско копеле, да знаеш.

Той загаси телевизора и излезе от всекидневната.

— Къде отиваш?

— Да си легна.

— Мислех, че разговаряме.

— Разговорът свърши.

— Защо? Защото ти казваш, така ли?

— Точно така.

Последвах го в спалнята.

— Много зряло.

— Мисля, че един от двама ни все трябва да се държи като възрастен.

— Тоест?

Той се пресегна и започна да изхвърля възглавниците от леглото.

— Не искам да се карам с теб, Кейт. Нямам сили за това. Уморен съм. Цяла седмица се заяждаш с мен.

— Аз ли се заяждам с теб?

— Да.

— Как мога да се заяждам с теб, като все те няма?

— Не знам, но успяваш. — Той захвърли останалите възглавници на пода. Едната падна до крака ми.

— Внимавай! — изкрещях, сякаш ме беше ударил.

Той се сепна.

— Какво да внимавам?

— За малко да ме удариш.

— За какво говориш? Тя е на един метър от теб. — Дръпна покривалото и започна да се съблича.

— Да не си посмял да заспиваш — продължих да нареждам.

— Кейт, имах дълъг ден. Явно нещо си вкисната и мисля, че няма нищо общо нито с мен, нито със Сара.

— О, така ли? И кога си взе дипломата по психология?

— Дай да спрем, преди да сме си наговорили неща, за които после ще съжаляваме.

— Не искам да спирам. Искам да разбера за какво смяташ, че съм вкисната.

— Не знам. Може би заради сестра ти, заради майка ти или пък заради нещо, което ти се е случило в работата и за което аз не знам.

— А може и да е заради теб — изстрелях в отговор.

— Може и да е — съгласи се той. — Може и да си права, може аз да съм проблемът. Съгласен съм. Ти си правата. Ти печелиш. Аз съм един скапаняк.

— Никога не съм казвала, че си скапаняк.

— Сигурен съм, че и дотам щеше да стигнеш.

— Не ми слагай думи в устата.

— Бих искал да ти сложа тапа в устата.

— Какво? — ахнах. — Да не би да ме заплашваш?

Бузите му пламнаха от гняв.

— Предлагам и двамата да млъкнем и да се опитаме да поспим.

— Казваш ми да млъкна, така ли?

— Казвам ти да поспиш.

— Не искам да спя.

— Тогава млъкни, мамка ти! — изкрещя той и си легна.

Не каза нито дума повече. Без значение какво говорех или правех, колко много се опитвах да го предизвикам, колко усилено се мъчех да го въвлека отново в разправията, той не захапваше. Вместо това се отдръпна и се уви в завивките като пашкул. Колкото повече се мъчех да го измъкна, толкова по-навътре се завираше.

Обвиних го, че е лош съпруг, лош баща, безразличен син.

Той въздъхна и се обърна на другата страна.

Обвиних го, че го е грижа повече за голфа му, отколкото за семейството му.

Той си запуши ушите с възглавница.

Казах му, че е егоист, инфантилен и дребнав.

Той се зави презглава.

Казах му, че е пасивно агресивен.

Той се направи на заспал.

Казах му да върви по дяволите.

Той се престори, че хърка.

Излязох с гръм и трясък от стаята.

Не си говорихме три дни.

Нямаше значение, че знаех, че Лари беше прав. Не той беше проблемът. Може би щеше да ми е приятно, ако прекарваше повече време вкъщи, но честно казано, не му оспорвах голфа. Може би малко му завиждах. Поне имаше къде да отиде, място, където да избяга от лудостта, която явно ни обграждаше. Аз нямах къде да се скрия. Работата не ми помагаше — само доусложняваше душевния ми смут. Толкова заета бях да овладявам ситуацията в кабинета си, че губех контрол у дома. Лари беше жертвеният ми козел и за известно време явно проявяваше разбиране, но всяко нещо си имаше граница.

Онова, което всъщност исках от Лари, беше да ме прегърне, както Робърт го бе направил онази сутрин в съда, и да ми каже, че всичко ще се оправи: че Сара ще завърши гимназия и ще влезе в университет по свой избор; че майка ми ще се отърси от извънземната си обвивка и ще стане отново жената, която обичах и познавах през целия си живот; че сестра ми ще слезе от първите страници и ще си възвърне отново разума; че Колин Френдли ще умре и ние ще продължим да живеем живота си. Толкова много ли исках?

Но дори и когато Лари го направи, не беше достатъчно.

— Всичко е наред — каза ми той една вечер, докато плачех на рамото му. Процесът беше завършил този следобед и въпреки предвижданията за бърза присъда, съдебните заседатели заседаваха вече пет часа. Репортерите изказваха предположение, че ако не излязат с присъда до един час, ще бъдат разпуснати за събота и неделя.

— Защо се бавят толкова дълго? — попитах.

— Мисля, че просто преглеждат още веднъж всички доказателства и че до това време в понеделник всичко ще е свършило — отвърна ми Лари, казвайки ми онова, което се нуждаех да чуя. — Колин Френдли ще бъде осъден на смърт; сестра ти ще си възвърне здравия разум. Е, здравият разум е относително понятие, що се касае до сестра ти — допълни той и аз се разсмях признателно. А после се зацелувахме, първо нежно, след това все по-настоятелно.

Бяха изминали няколко седмици, откакто не се бяхме любили. В интерес на истината, последният път, когато мъж ме бе целувал така, не беше Лари, а Робърт.

— О, господи — възкликнах виновно.

Естествено, Лари погрешно изтълкува вината ми за страст и ми предложи да идем в спалнята. Беше петък вечер и момичетата бяха излезли.

— Мислиш ли, че идеята е добра? — попитах го измежду целувките, докато той ме вкарваше в спалнята.

— Най-добрата, която ми е идвала от седмици насам — отвърна ми Лари и само с един замах запрати четиринайсетте възглавнички на земята.

— Ами ако децата се приберат?

— Няма.

— Ами ако се приберат?

— Ще затворя вратата — каза той и стана, за да я затвори. В следващия миг устните му отново бяха върху моите, а ръцете му — върху гърдите ми. Разкопча блузата ми. — Липсваше ми — каза той, докато я оставяше да падне върху килима.

— И ти ми липсваше — отвърнах му. Пръстите му нежно дразнеха зърната ми през дантелата на сутиена. — Гъделичкаш ме — казах и се почувствах леко раздразнена, макар и да не знаех точно защо.

Пръстите му се замотаха с кукичките на сутиена ми.

— Аз ще го сваля — предложих.

— Не, остави на мен — настоя нежно той. — Просто съм загубил тренинг, това е. — Помъчи се още няколко секунди, преди на мен да ми писне, да се пресегна назад и да разкопчея непокорните закопчалки.

— Исках аз да го направя — каза той.

— Недей да хленчиш — понечих да кажа, но той покри устата ми с целувки и ме събори на леглото, насочвайки се към голите ми гърди, за да налапа зърната.

Преди това ми харесваше. Сега ме подразни. Докато Лари смучеше първо едната гърда, после другата, открих, че се вбесявам все повече и повече.

— Гъделичкаш ме — повторих отново и се освободих от настоятелните му устни.

Той продължи, като свали ципа на сивите ми панталони и ги смъкна от хълбоците ми.

— Внимавай — предупредих го, когато ги захвърли настрани, докато пръстите му обхождаха ръбовете на дантелените ми бикини, а устните му се връщаха отново към зърната ми. Нищо не усещах, никаква сексуална възбуда. Само раздразнението ми нарастваше. Опитах се да си фантазирам: бях робиня, която продават на търг. Имаше около дузина мъже, които ме опипваха, вдигаха полата ми, за да огледат внимателно покупката си, разголваха ме пред жадните си погледи…

Не се получи. Опитах друго. Бях колежанка и учителят ми беше писал двойка. Какво можех да направя? Молех го. Вече бях казала на родителите си, че получавам само шестици. Можела съм да отида при него след училище, казваше ми той, само по колан с жартиери и чорапи…

Тръснах глава и бутнах Лари от гърдите си. Не ставаше. Призраците на жертвите на Колин Френдли изведнъж се настаниха в леглото до мен, търсейки ми обяснение за неоправданите фантазии. Съжалявам, казах им. Още нещо, за което да се чувствам виновна.

Лари ми свали бикините и зарови глава между бедрата ми. Очаквах отчаяно да усетя някакво облекчение, но не почувствах нищо друго, освен раздразнение.

— Боли ме така — казах му няколко минути по-късно.

— Просто се отпусни. Толкова си се стегнала.

— Стягам се, защото ми причиняваш болка.

— Как ти причинявам болка?

— Прекалено силно ме натискаш.

Той премести тежестта си, като смени позата.

— А така? По-добре ли е?

— Не си застанал както трябва. — Гласът ми беше сърдит.

— Покажи ми.

— Не искам да ти показвам.

Той се повдигна на лакти.

— Какво има, скъпа?

— Не си застанал както трябва — повторих упорито, като знаех, че не съм честна, че да застане както трябва означаваше да се махне от мен. — Да забравим. Няма да стане.

— Нека опитам още веднъж — каза той.

— Не — извиках, събрах краката си и се загледах в прозореца. Нямаше нужда да поглеждам към него, за да усетя нараненото му изражение.

Телефонът иззвъня.

— Не го вдигай — помоли тихо Лари.

Аз се пресегнах, признателна за прекъсването, и вдигнах слушалката към ухото си.

— Ало? — казах и Лари се дръпна от мен.

— Кейт, господи, Кейт! — Беше Джо Лин. Хлипаше.

— Какво има? Какво се е случило?

— Съдебните заседатели се върнаха. Току-що произнесоха присъдата си.

Сдържах дъха си. От разочарование или от облекчение плачеше?

— Не мога да повярвам, Кейт. Осъдиха го. Признаха го за виновен!

Затворих очи. Благодаря ти, Боже, промълвих наум.

— Добре ли си? — попитах сестра си, докато Лари се надигаше от леглото.

— Не мога да повярвам — повтори тя. — Как можаха, след като той не го е извършил? Толкова е несправедливо.

— Искаш ли да минеш насам? — предложих, докато Лари излизаше от стаята.

Можех да усетя как клати глава.

— Не. Не знам какво да правя.

— Мисля, че трябва да се прибереш и да се наспиш хубаво…

— Признаха го за виновен — изплака тя, без да слуша какво й говоря. — Той е целият ми живот. О, господи, какво ще правя сега, Кейт?

Седемнайсета глава

Два дни преди Коледа майка ми изчезна.

Точно се разправях със Сара, когато телефонът иззвъня.

— Би ли вдигнала? — помолих. Бяхме във всекидневната и аз бях коленичила и подреждах последните коледни подаръци около високата, украсена елха.

Сара остана да си седи посред стаята, невъзможно дългите й крака здраво се бяха сраснали с плочките на пода, а заинатените ръце стояха подпрени върху неприлично слабите хълбоци. Беше облечена с ластичен черен клин, червена, прекалено къса, прекалено опъната фланелка, която допълнително подчертаваше вече силно очертания бюст и затворени обувки до над глезените с дванайсетсантиметров ток, които допълнително увеличаваха и без това високия й ръст. Косата й приличаше на пергаментова хартия — изсветляла от продължителното излагане на слънце, с изключение на черните корени, които обрамчваха овалното й лице подобно на широка диадема. Съвсем разбираемо ще е, ако кажа, че беше респектиращ опонент. Всъщност, беше ужасяваща.

— Ще се включи секретарят — отвърна тя, без да помръдне. — Защо не ми дадеш пари?

— Защото нямам намерение и тази година аз да си плащам за коледните подаръци — отвърнах й, докато телефонът милостиво спря да звъни. — Смятам, че си достатъчно голяма да купуваш подаръци на хората със собствените си пари.

— Какви пари?

— Парите, които се предполага, че си спестила. Коледата не е нещо неочаквано. Имаше достатъчно време да се подготвиш. Мишел пести от месеци. — Знаех, че е грешка, в мига, в който думите излязоха от устата ми.

— Разбира се, сравнявай ме с Мишел, защо пък не? — Сара размаха ръце във въздуха — жест, който бе заплашителен и същевременно изпълнен с поражение.

— Нямах намерение да те сравнявам с Мишел.

— Непрекъснато ни сравняваш. Малката госпожица Съвършенство, тя не може да сбърка. Малката госпожица Кучка — изхили се тя.

— Сара! Веднага престани. Не набърквай сестра си.

— Ти я набърка, не аз.

— Така е, съжалявам.

— Значи никой няма да получи подаръци от мен тази година, защото нямам пари — повтори тя.

Повдигнах рамене.

— Колко жалко.

— Ти наистина изглеждаш съкрушена.

Телефонът отново иззвъня.

— Решила си да ме накараш да се засрамя, нали така? — продължи Сара, като опита друг подход. — Само защото не съм организирана като Мишел, защото съм по-различна от вас, се опитваш да ме накажеш.

Господи, помогни ми, помислих си, изправих се с мъка на крака и се запътих към телефона върху барплота, който разделяше кухнята от всекидневната. Вдигнах слушалката.

— Ало?

— Госпожа Синклер?

— На телефона.

— Слава богу! Звънях и преди малко, но попаднах на телефонния секретар.

— Госпожо Уинчъл? — попитах, представяйки си лицето, което съответстваше на разтревожения глас от отсрещната страна. — Какво има? Да не се е случило нещо с майка ми?

Отново настъпи напрегнато мълчание.

— Значи тя не е при вас?

— Ако беше Мишел, обзалагам се, че щеше да й дадеш парите — продължаваше да ми крещи Сара, като крачеше напред-назад пред кухненския плот.

— Какво? — попитах госпожа Уинчъл.

— Ако не аз, а Мишел ти беше поискала пари, нямаше да има никакъв проблем — продължаваше Сара.

— Не можем да открием майка ви — отвърна ми госпожа Уинчъл.

— Как не можете да я откриете? — попитах. — Престани, ако обичаш — изкрещях на дъщеря си и тя рязко закова на място.

— Моля? — попита сепнато госпожа Уинчъл.

— Не ми крещи — сопна ми се Сара.

— Кажете ми какво е станало — подканих госпожа Уинчъл.

Госпожа Уинчъл се изкашля, замълча, после отново се изкашля.

— Тази сутрин майка ви не слезе за закуска и когато отидохме да проверим, открихме, че я няма в апартамента й и в леглото й изобщо не е спано. Надявах се, че е при вас заради Коледа и празниците и че просто сте забравили да ни предупредите…

— Не е при мен. — Очите ми разсеяно обходиха стаята, сякаш майка ми можеше да се е скрила зад палмата в ъгъла.

— Има ли шанс да е при сестра ви?

— Никакъв — отвърнах, после обещах независимо от това да проверя. — Претърсихте ли сградата?

— Кой е изчезнал? — попита Сара. — Баба ли е изчезнала?

— Претърсваме я в момента.

— Идвам веднага.

— Сигурна съм, че ще я намерим — побърза да ме успокои госпожа Уинчъл, въпреки че потреперването в гласа й говореше за обратното. — Ако се е заблудила някъде, не може да е отишла много далече.

Ако е вървяла цяла нощ, може вече да е на половината път до Джорджия, реших, докато набирах номера на сестра ми, като си представих как майка ми върви по средата на магистралата и пада от моста в пролива или влиза с дрехите в океана.

— Джо Лин, мама при теб ли е? — попитах, щом чух гласа на сестра си.

— Това някаква шега ли е? — отвърна ми тя.

— Изчезнала е. Ще мина да те взема след пет минути — отвърнах и затворих, преди да успее да ми възрази, като грабнах чантата си и се затичах към вратата.

— Ще дойда с теб — каза Сара и се спусна след мен.

Не я спрях. Всъщност, зарадвах се на компанията.

— Открихте ли я? — попитах, когато заедно с дъщеря ми и сестра ми нахълтахме в кабинета на госпожа Уинчъл. Сигурно сме представлявали страховита картинка — изрусената ми, приличаща досущ на амазонка дъщеря с подаващи се отдолу тъмни корени, дванайсетсантиметрови токове и стосантиметрова гръдна обиколка, също толкова надарената ми сестра, със стърчаща на всички посоки несресана коса и къса бяла рокля, която едва покрива задника й, и аз, без грим, с джинси и налудничав поглед в очите — когато вкупом се изтресохме вътре, защото дребничката госпожа Уинчъл инстинктивно отстъпи няколко крачки назад, още щом ни видя.

— Не — отвърна тя, тъмното й лице беше притеснено, — но съм сигурна, че ще я открием.

— Как можете да сте сигурна — намеси се Джо Лин, — когато нямате ни най-малка представа къде е?

— Обадихте ли се в полицията? — попитах аз.

— Разбира се. И те я търсят. Но досега не са открили…

— … трупове — добави Джо Лин.

— Някой, който да отговаря на описанието й — поправи я госпожа Уинчъл.

— Половин Флорида отговаря на описанието й — отвърна сестра ми.

— А междувременно — прекъснах я аз, — какво правите?

— Претърсваме всички общи помещения, кухнята и гаража. Досега безрезултатно. Персоналът претърсва по етажите.

— Не мога да разбера как е възможно да се случи подобно нещо? — Знаех, че въпросът е безсмислен, но въпреки това го зададох.

— Трудно ни е да следим всеки по двайсет и четири часа в денонощието. Това не е болница. Това е институция за комунално съжителство — напомни ми госпожа Уинчъл, докато аз се чудех над фразата „комунално съжителство“. — Обитателите ни са свободни да влизат и излизат когато си пожелаят. Разбира се, ние всяка сутрин ги проверяваме. Ако някой не слезе за закуска, без предварително да ни е уведомил, тогава… — Гласът й заглъхна. — Сигурна съм, че ще се появи.

— Черен гологан не се губи — отвърна Джо Лин, достатъчно високо, за да я чуем.

Почти се усмихнах. Независимо от обстоятелствата, хубаво беше, че сестра ми явно бе преодоляла наложената от самата нея скръб и си беше възвърнала обичайното саркастично „аз“. Майка ни винаги успяваше да изкара наяве най-доброто от нея, помислих си, като се почудих, къде, за бога, можеше да бъде.

Изминаха почти два часа, преди да я открият.

Един от портиерите я намери да се крие зад централната климатична инсталация в мазето. Някак си бе успяла да се навре между устройството и стената, нещо, което не беше за пренебрегване, като се има предвид колко тясно бе пространството. Бяха необходими трима работници, за да я измъкнат оттам. Когато най-накрая я доведоха в кабинета на госпожа Уинчъл, тя беше цялата изподрана и хленчеше. Предницата на ментовозелената й рокля бе изпоцапана и разкъсана.

— Аз ли съм наред да се крия сега? — попита Джо Лин, когато я видя.

Втурнах се към майка си и я прегърнах, като нежно я притиснах към себе си.

— Добре ли си?

— Здравей, скъпа — каза тя. — Какво правиш тук?

— Какво се е случило, бабо? — попита Сара и нежно погали баба си по гърба. — Защо си се скрила зад климатичната инсталация?

— Някой ме преследваше — сподели майка ми, като ни намигна. — Но успях да ги изиграя.

— Цялата нощ ли прекара там? — попитах.

— Не знам — отвърна ми тя, като разтри ръцете си. — Може би. Малко съм схваната.

— Сигурно сте гладна — намеси се госпожа Уинчъл. — Ще наредя да ви изпратят закуската в стаята и, разбира се, ще ви помогнем да се измиете и ще извикаме лекар да ви прегледа.

— Кой те преследваше? — попита Сара.

— Не знам. — Треперещите ръце на майка ми се пресегнаха, за да погалят Сара по главата. — Каква си ми хубавица — каза тя. — Нова ли си тук?

Видях как чертите на Сара се сгърчват, а очите й се разширяват.

— Не ме ли познаваш, бабо? — попита тя, гласът й прозвуча съвсем по детски. — Аз съм Сара, внучката ти.

— Сара?

— Боядисах си косата — обясни Сара.

— Така значи — отвърна майка ми и се усмихна. — Мисля, че ще трябва да си полегна. — Насълзените й очи обходиха стаята. — Нали нямате нищо против? Много съм уморена.

— Разбира се, че нямаме — отвърнах аз. — Трябва да си починеш. Ще се видим по-късно.

— Заради косата е — каза Сара, докато вървяхме през паркинга към колата ми. — Затова не ме позна. Заради косата.

— Време е да си боядисаш корените, дете — намеси се сестра ми.

— Майка ми не ми дава пари.

Отключих вратата на колата и се качихме, Сара до мен, Джо Лин отзад. Ръката на сестра ми моментално се подаде през седалката и размаха пет двайсетачки до главата на Сара.

— Ето. Аз черпя. Коледа идва с един ден по-рано.

— Уау. Супер.

— В добро настроение си — казах, като реших да не се ядосвам на неуместната щедрост на Джо Лин.

— Майка ми е добре — отвърна тя саркастично и се отпусна назад. — Земята продължава да се върти.

— Кой мислите, че я е преследвал? — попита Сара.

— Гузната й съвест — отвърна Джо Лин.

— Какво искаш да кажеш? — изгледах я аз.

— Искам да кажа, че съм гладна — заяви Джо Лин. — Та викам да спрем да обядваме. Аз черпя.

— Нямам време — започнах.

— Всеки има време да яде — заяви Джо Лин. — Какъв пример даваш на дъщеря си? Искаш да се превърне в мършава невротичка ли?

Не мислех, че има кой знае какъв шанс това да стане, но се съгласих да спрем да обядваме.

— Ще отидем в търговския център — каза Джо Лин, когато завих по №95. — Там спокойно ще можем да хапнем. Сара ще си оправи косата и ще донапазаруваме за Коледа.

— Без мен — отвърна Сара. — Мама не ми дава пари за подаръци.

— Гадна майка — отвърна Джо Лин и се разсмя. — Не се притеснявай, хлапе. Аз имам много пари. Можеш да купиш каквото си пожелаеш.

— И откъде имаш толкова много пари? — попитах аз. — Работа ли си намери?

Джо Лин издаде нещо средно между смях и сумтене.

— Няма да ти хареса, ако разбереш — отвърна тя.

Реших, че вероятно е права, така че си замълчах.

Сара, обаче, нямаше подобни задръжки.

— Откъде си взела парите? — попита тя.

Нямаше нужда да я подканят повече. Джо Лин се наведе напред, опря лакти на облегалката на предната седалка и подпря глава на ръцете си.

— Обещах на „Инкуайърър“ изключителните права. Платиха ми половината сума предварително.

— Изключителните права върху какво? — попита Сара, докато аз се опитвах да запуша уши пред неизбежното.

Усещах как усмивката на Джо Лин прогаря дупка в тила ми.

— Изключителните права за сватбата ми — отвърна тя.

— Какво трябва да стане, за да се убедиш, че мъжът, за когото възнамеряваш да се омъжиш, е убиец психопат? — попитах Джо Лин, веднага щом Сара отиде да си оправя косата. Седяхме в претъпканата кафетерия на втория етаж на „Гардънс Мол“, Джо Лин убиваше времето с парче ябълков пай, а аз бях на четвъртата си чаша кафе.

— Нищо, казано от теб, не би могло да ме убеди, така че по-добре не си хаби приказките.

— Не можеш ли да разбереш, че види ли те този човек, все едно вече си мъртва?

— А ти не можеш ли да разбереш, че подобни забележки никак не ми харесват?

— И на мен не ми харесва да ми уронваш авторитета.

— Какъв авторитет имаш ти по отношение на Колин?

— Не говоря за Колин. Говоря за Сара.

— О-хо! Чакай малко. — Джо Лин размаха високо ръце, елегантния пурпурен маникюр се развя пред лицето ми. — Кога сменихме темата?

— Казах на Сара, че тази Коледа няма да й дам пари…

— Как можеш да не дадеш на детето пари за коледни подаръци? — прекъсна ме Джо Лин.

— Не е там работата.

— Работата е, че парите са си мои — отвърна Джо Лин, — и ако реша да дам пари на племенницата си, за да не изпада в неловко положение сутринта на Коледа, значи така съм решила. Не се вкисвай толкова. Вероятно ще ти купи нещо страхотно.

— Нямам нужда от страхотни неща.

— Имаш нужда от нещо, това е сигурно.

— Малко нормални роднини биха ми се отразили добре.

Джо Лин преглътна още една хапка от пая.

— Е, какво мислиш, че му става на старото момиче?

— Не знам.

— Какво е вещото ти предположение?

Наблегна на „вещо“, като го направи да прозвучи почти обидно. Затворих очи, поех си дълбоко въздух и бавно го изпуснах. Когато погледнах отново, забелязах, че няколко пубертета ни зяпат и се подхилкват в шепи.

— Не е Алцхаймер, нали? — попита Джо Лин.

Това беше възможност, която отказвах да приема, и дори сега я прибавих в речника си с още по-голяма неохота.

— Има всички симптоми — продължи Джо Лин. — Объркана е; развива параноя; забравя.

— Това не означава непременно…

— Ти самата каза, че я гони склероза, когато открихме препарата за миене на чинии в хладилника й.

— Въпреки това…

— Не позна Сара.

— Заради косата.

— Не беше заради косата.

— Знам — отвърнах, като се признах за победена.

— Значи смяташ, че е Алцхаймер?

— Мисля, че е твърде възможно.

— По дяволите! — отсече Джо Лин и със сърдито махване на ръка блъсна остатъка от ябълковия си пай чак до средата на масата. — Дяволите да го вземат. Това направо ме влудява.

Бях изненадана от бурността на реакцията й. Предполагах, че ще се отнесе към последните събития около майка с обичайната степен на апатия.

— Няма смисъл да се ядосваш за това — отвърнах й. — Ако е Алцхаймер, за жалост не можем да направим кой знае какво. Просто трябва да се погрижим да се чувства максимално добре.

— Защо да трябва?

Сега вече наистина бях объркана.

— Не искаш да се чувства добре ли?

— Искам да получи точно онова, което заслужава.

— Тоест?

— Защо не може да се разболее от рак, както всички останали?

— Джо Лин!

— Малко страдание се отразява добре на душата. Нали така казват?

— Искаш тя да страда ли?

— Защо не? Какво я прави толкова дяволски специална, че да се измъкне, без да си плати?

— Тя ти е майка.

— Е, и какво от това? Значи съм длъжна да простя и да забравя? Значи миналото се изтрива? Тя няма да си го спомня, така че ще мога да се преструвам, че изобщо не се е случило? Това ли искаш да ми кажеш?

— Какво толкова искаш да си спомня? Не разбирам.

— Естествено, че не разбираш. — Джо Лин тръсна глава, като отрони няколко гневни сълзи. — Никога не си разбирала.

— Бих искала да опитам — отвърнах искрено.

Джо Лин скочи на крака.

— Какъв смисъл има? Ти самата го каза. Не можем да променим нищо.

— Това не е вярно. Някои неща могат да бъдат променени.

— А миналото?

— Не, не и миналото.

Джо Лин яростно клатеше глава, устата й се беше нацупила в горчива муцунка.

— Значи просто ще й се размине.

— Какво ще й се размине? За какво говориш?

— Извинете, госпожице — каза един глас някъде отстрани и когато се извърнахме, видяхме едно около петнайсетгодишно кестеняво момче, с нарязани, поне четири размера по-големи дънки и нахлупена ниско над челото, обърната наопаки бейзболна шапка. — Вие Джо Лин Бейкър ли сте?

— Да. — Джо Лин изтри сълзите си с опакото на ръката и се насили да се усмихне.

Пуберът погледна към приятелите си.

— Тя е — извика той възбудено. — Казах ви. — Момчето сграбчи салфетката от масата и й я подаде. — Можете ли да ми дадете един автограф? Нямам писалка.

Джо Лин зарови за писалка в чантата си, после бързо драсна подписа си върху намачканата салфетка.

— Весела Коледа! — извика тя след него, вече с широка и искрена усмивка. — Колко мило, нали?

— Да й се размине какво? — настоях.

Но Джо Лин вече се носеше между масите на обширната кафетерия към ескалатора.

— Забрави го — извика ми тя. — Всички останали вече са го забравили.

Наближаваше полунощ, когато си легнах и ми трябваха няколко часа, за да заспя. Събитията от изминалия ден отекваха в съзнанието ми като развалена аларма. Най-накрая тъкмо изпаднах в милостива безпаметност и усетих нещо да минава по лицето ми, меко и нежно, като шифонен шал. Ръката ми лениво се вдигна да го махне, очите ми още бяха здраво затворени. Секунди по-късно се повтори отново, само че този път беше по-скоро като потупване по кожата ми, сякаш капеше вода от развален кран. Пръстите ми махнаха из въздуха пред лицето ми, но не откриха нищо. Обърнах се на другата страна и отказах да се събудя. Нещо ме погъделичка по врата. Цапнах го, усетих плясването и рязко се събудих. Неохотно отворих очи и седнах изправена в леглото, като ядосано се заоглеждах в мрака, но не успях да видя нищо.

— Страхотно — измърморих и погледнах към Лари, който спокойно се беше увил в завивките, също като какавида. Не беше ме докосвал от последния провал. Знаех, че чака аз да направя първата крачка, аз да съм тази, която да го прегърне, да го възбуди, но така и не успях да събера необходимия ентусиазъм. Отпуснах се на възглавницата и въздъхнах дълбоко, като отново затворих очи.

Почти незабавно нещо леко премина над затворените ми клепачи. Паяк ли беше, почудих се и тръснах глава с надежда да го махна. Вероятно комар, помислих си. Отново се насилих да отворя очи.

Беше се надвесил над мен и ми се усмихваше в мрака, ножът проблясваше между пръстите му, докато правеше кръгчета около лицето ми. Отворих уста да извикам, но той поклати глава и викът замря в гърлото ми.

— Мисля, че трябва да се опознаем — каза Колин Френдли. — След като ще ставаме едно семейство.

— Как излезе от затвора? — чух се, че питам, удивена от факта, че мога да говоря.

Лицето му зловещо се разтегна в усмивка, бледата му кожа беше почти прозрачна.

— Наистина ли мислиш, че няколко видеокамери и инфрачервени сензора могат да ми попречат да дойда при теб?

— Не разбирам. Какво искаш от мен?

Той допря ножа си до върха на брадичката ми.

— Донесох ти един малък коледен подарък. — Сграбчи ръката ми и я притисна до чатала си.

— Не! — извиках и дръпнах ръка, докато той се качваше на леглото. Погледнах безпомощно към Лари. Какво му ставаше? Защо не се събуждаше?

— Не може да ти помогне — заяви ми Колин Френдли, сините му очи прорязваха мрака, също толкова ужасяващо, колкото ножа в ръката му.

— Какво искаш да кажеш?

— Виж — подкани ме, със свободната си ръка се пресегна и разкъса одеялото, с което беше покрит съпруга ми. Видях изцъклените очи на Лари, раздалечените му устни и дълбоката червена резка, която прорязваше гърлото му.

— Не! — изкрещях, когато Колин Френдли седна върху мен. — Не!

Изправих се в леглото, писъците ми кънтяха между стените.

— Какво?! Какво има? — Лари беше скочил от леглото и стоеше прав до мен. — Какво има? Какво се е случило?

Облекчено избухнах в сълзи.

— Сънувах кошмар — казах с ръце на сърцето, сякаш за да сдържа бесния му ритъм. — Беше толкова реален.

Лари изпъшка и без да каже нищо, се отпусна обратно върху леглото.

— Съжалявам — извиних се, като жадувах за топлата му и успокояваща прегръдка.

— Опитай се да поспиш — измърмори Лари и се обърна с гръб към мен. — Какво правиш? — попита той нетърпеливо, когато след малко ме усети, че ставам от леглото.

— Отивам да видя момичетата — отвърнах, все още преследвана от кошмара.

Къщата беше тъмна и притихнала. Запътих се към стаите на дъщерите ми, като знаех, че се държа глупаво, но трябваше да се уверя, че спят спокойно в леглата си. Не можеш да ги пазиш цял живот, казах си, като погледнах Мишел и я целунах по топлото чело. Тя вдигна ръка в съня си, за да изчисти целувката ми. Точно както аз бях направила преди малко в кошмара си, осъзнах и изтръпнах. Отворих вратата на Сара и се приближих до леглото й. Наведох се да я целуна по бузата.

Трябваше ми малко време, за да осъзная, че леглото на Сара е празно.

— Сара? — извиках, като проверих в банята й. — Сара? — запалих лампата. Не си беше лягала изобщо.

Втурнах се към всекидневната, минах през спалнята и точно се канех да събудя Лари, когато видях светлина откъм задния двор и чух гласове. Спрях, замръзнах на място и се заслушах в приглушените звуци, които долитаха до ушите ми.

— Сара? — запътих се бързо към стъклената врата в дъното на всекидневната, отворих я и излязох навън.

Сара, все още с дрехите, които носеше и вчера, седеше на един от двата шезлонга, от пръстите й димеше цигара. Тя ме погледна предизвикателно, като едва ли не ме предизвикваше да й се скарам.

— Какво правиш тук? — попитах вместо това.

— А ти как мислиш?

— Не разбирам. Късно е. Знаеш, че ти е забранено да пушиш в къщата.

— О, я остави детето — показа се сестра ми от другия шезлонг.

— Джо Лин! Какво става?

— Не си ли чула новината?

Поклатих глава, прекалено сащисана, за да кажа нещо.

— Една от съдебните заседателки по делото обяви, че е имала връзка с един от прокурорите. Делото е анулирано. Колин е свободен.

— Какво?!

— Чу ме. Утре сутринта го пускат. Дойдох да празнуваме. — Тя вдигна чашата си с шампанско във въздуха. — Надявам се, че нямаш нищо против — продължи, — задето се самообслужих.

Залитнах назад към къщата.

— Не, не може да бъде. Не може да бъде. — Затичах се към спалнята. — Лари, събуди се. Станало е нещо ужасно. — Разтърсих го за рамото. — Лари, моля те, събуди се. Колин Френдли е свободен. Утре сутринта го пускат.

Тялото на Лари се размърда под завивките.

Той си пое дълбоко въздух, отметна одеялото и седна в леглото.

— О, толкова си сладка, като току-що узряла ягодка през пролетта — каза Колин Френдли, ръката му се вдигна към гърлото ми.

Изпищях. Или поне си мислех, че съм. Вероятно съм изпищяла насън, защото Лари не се събуди. Той си лежеше и си спеше необезпокоявано, когато седнах в леглото до него. Дишането ми беше затруднено и болезнено, цялата бях вир-вода, съзнанието ми бясно се опитваше да различи кошмарите на съня ми от тези на ежедневието.

— Лари, буден ли си? — прошепнах, нуждаех се от успокояващата му прегръдка.

Но той или не ме чу, или се престори на заспал. Отпуснах се назад върху влажната възглавница — толкова студена и самотна, сякаш лежах в гроба си — и зачаках сутринта.

Осемнайсета глава

— Кажи ми пак кои са тези хора и защо ще вечеряме с тях? — попита ме Лари, докато оставяхме колата на паркинга пред „Прецо“, моден италиански ресторант, който се намираше на площада на ъгъла на булевард „PGA“ и Просперити Фармс.

Паркингът беше претъпкан и нямаше свободно място близо до ресторанта. Карахме бавно, като оглеждахме всяка следваща пътека, търсейки празно място. Ръмеше.

— Робърт и Бренди Кроу — припомних му. — Познаваме се от Питсбърг.

— Така — кимна Лари, но гласът му остана безразличен, вял. — И си се натъкнала на него в съда.

— Точно така — съгласих се. — Ето тук — посочих към една кола, която освобождаваше мястото си точно пред огромната книжарница „Барнс и Нобъл“ на другия ъгъл на паркинга.

— А поводът за вечерята е?

— Трябва ли да има повод?

Лари паркира на току-що освободеното място и изключи двигателя. Дъждът се усили. Не си бяхме взели чадър.

— Май че трябваше да те оставя пред ресторанта — каза той.

— Вече е късно.

— Мога да се върна. — Запали колата.

— Не ставай глупав — отвърнах. — Няма да се стопя.

— Сигурна ли си? — попита той.

— Сигурна съм.

Което беше доста дълъг разговор за последните няколко седмици. Прекалена, насилена любезност и за най-незначителните неща. Внимателно опипване на почвата. Казваше се толкова, колкото да бъде разбрано, без да се рискува нито дума повече, за да не се стига до недоразумения.

— Можем да почакаме малко — предложи той.

— Добре.

Загледах дъжда през прозореца. Нямаше да вали дълго, реших. Дъждът във Флорида беше пороен и кратък. Като нещастна любов, помислих си. Представих си Робърт и се почудих дали и те с жена му бяха хванати по същия начин, дали и те безмълвно гледаха през прозореца на колата си, изчаквайки удобния момент, за да избягат от ограничителните рамки на колата си и на съвместния си живот.

Няма нищо по-самотно от нещастен брак, помислих си и се почудих откога съм започнала да смятам брака си за нещастен. Погледнах към съпруга си, като се надявах да съзра усмивка на лицето му, някакъв окуражителен знак, лъч на надежда по отношение на бъдещето ни, но главата му бе отпусната върху облегалката и очите му бяха затворени.

И преди бяхме имали трудни моменти. Месеците след раждането на Сара, докато имаше колики и ни държеше будни по цяла нощ (и бяхме прекалено притеснени и уморени, за да се любим); месеците преди да се преместим в Палм Бийч, когато се опитвахме да убедим семействата си, че решението ни е правилно (и бяхме прекалено притеснени и уморени, за да се любим); седмиците след като първо майка ми, а после и сестра ми се преместиха тук, докато се чудехме как да ги настаним (и бяхме прекалено притеснени и уморени, за да се любим).

Имаше ли някаква закономерност? И дали не се любехме, защото бяхме уморени и притеснени, или се бяхме уморили и притеснили, защото бяхме престанали да се любим? Всичко ли се свеждаше в последна сметка до секса? Без значение на колко си години?

Нищо всъщност не се променя, помислих си. Оставаме си такива, каквито сме. Миналото винаги ни преследва, характерите ни са хронични, като хронична болест. Няма нужда да поглеждаме през рамо. Миналото е точно пред очите ни, издига прегради, блокира пътя към щастливо бъдеще.

Мисълта ми се върна трийсет години назад. Друга паркирана кола в дъжда. Отсечка от селски път, наместо претъпкан паркинг. Двамата с Робърт седим на предните седалки на черния буик на баща му, устните му се притискат към моите, езикът му почти стига до гърлото ми, ръцете му посягат към гърдите ми.

— Нека да го направим — шепне той, отново и отново, все по-настоятелно. — Нека да го направим.

И сигурно щяхме. Вече бях почти готова. Защо не? — крещях мълчаливо на съвестта си. Робърт беше момчето, което всички момичета желаеха, а той желаеше мен. Бях чула приказките за Сандра Лайънс, момичето, при което понякога отивал, след като ме закара вкъщи. Аз ли го тласках в ръцете й? Готова ли бях да го загубя? Всичките ми приятелки го правеха. Какво толкова лошо имаше?

Оставих ръката му да се провре по-нагоре, като сдържах дъха си. Беше толкова хубаво. Бях толкова близо.

— Нека да го направим — каза той отново.

И онова страховито почукване по стъклото. Лицата ни бяха осветени с фенерче и в колата надничаха двама непознати. Ние бързо заоправяхме дрехите си. Бяхме чували зловещите истории за нападнати любовни двойки из шосетата за влюбени. От крадци, от убийци, от чудовища с ужасяващи куки наместо ръце. Такава ли щеше да бъде съдбата ни?

— Добре ли сте? — попита униформеният полицай, когато Робърт свали стъклото си.

Кимнах, прекалено изплашена, за да отговоря.

— Бихте ли искали да ви откараме вкъщи, мис?

Поклатих глава.

— Това място не е много за препоръчване — каза вторият полицай на Робърт.

— Така е, сър — отвърна Робърт.

— На твое място веднага бих откарал това момиче вкъщи.

— Веднага, сър — отвърна Робърт и запали двигателя.

— Карай внимателно — посъветва го полицаят, като удари с длан по покрива на колата, докато ни изпращаше по пътя.

— За какво си мислиш? — питаше ме Лари в този момент, гласът му ме върна в настоящето, сякаш бях вързана на ластик.

— Моля?

— Казах, че както изглежда, скоро няма да спре.

Загледах се в дъжда, който удряше в предното стъкло, усетих как сърцето ми лудо бие в гърдите. Беше прав. Дъждът валеше със същата сила. Погледнах си часовника. Беше осем и десет.

— Дали да не претичаме? — измърмори той.

— Да изчакаме още малко — отвърнах. Какво изобщо търсехме тук? Мястото не беше за препоръчване. Как можах да се съглася да вечерям с евентуалния си бъдещ любовник и жена му? Имах ли друг избор? „Кажи ден, който и да е“ — беше изчуруликала Бренди по телефона миналата седмица. Какво можех да й отговоря? И откога бях започнала да мисля за Робърт като за бъдещия си любовник? „Ако бях на твое място, веднага бих откарал това момиче вкъщи.“

Вероятно по същото време бях решила, че бракът ми е нещастен, осъзнах сега, като разбрах как едно подобно решение неизбежно води до следващото. Последният път, когато бях решила да стигна докрай с Робърт, се бе намесила полицията. Този път се съмнявах, че някой патрул щеше да ми се притече на помощ.

Лари запали колата.

— Ще те оставя пред входа.

— Ще си изгубим мястото.

— Може да намерим някъде по-близо.

Намерихме. Точно пред ресторанта.

— Кажи ми пак как се казваха тези хора — попита ме отново Лари, докато отваряше тежките врати на „Прецо“ и отърсваше главата си от дъжда.

— Робърт и Бренди Кроу. — Очите ми се стрелнаха притеснено из шумната, претъпкана зала.

— И си се познавала с нея от гимназията.

— С него — надвиках шума, като забелязах Робърт в едно от сепаретата в другия край на ресторанта. Беше станал и ни махаше. — Ето ги.

Започнахме да се провираме през тълпата пред бара — както обикновено, той беше в средата на обширната, добре осветена зала — който тази вечер бе почти скрит от навалицата елегантно облечени, добре загорели тела, които се тълпяха около него, опитвайки се взаимно да си привлекат вниманието. Имаше три блондинки с прилепнали червени рокли, които сякаш се бяха наговорили, една брюнетка със смарагдовозелен пуловер и една червенокоса с черен прилепнал гащеризон и бели ботуши до средата на бедрата. Мъжете носеха скъпи златни бижута под разкопчаните копринени ризи във всевъзможни нюанси и черни панталони, сякаш бяха ученици в едно и също скъпо частно училище.

— Имате ли разрешение да се усмихвате така? — чух един мъж да пита, докато минавах покрай него, но не се обърнах. Знаех, че не говори на мен.

Робърт ни чакаше с протегната ръка. Зад гърба му имаше голям черен плакат с грижовно увити на вилица бели спагети.

— Вие сигурно сте Лари. Радвам се да се запознаем. Кейт ми е разказвала много хубави неща за вас — заяви той високо, за да го чуят.

Лари се усмихна и докато стискаше ръката на Робърт, му изкрещя в отговор:

— Разбрах, че се познавате от гимназията.

— Точно така.

Двамата с Лари се пъхнахме от едната страна на сепарето на бледозелени и бежови райета, срещу Робърт и съпругата му.

— Лари, това е жена ми Бренди.

— Радвам се да се запознаем — отвърна Лари.

— Удоволствието е мое — отговори Бренди, после погледна към мен. — Голям порой.

За миг си помислих, че говори за тълпата, после осъзнах, че има предвид времето и притеснено тръснах глава, в случай че по косата ми още имаше капки дъжд.

— Чакахме в колата с надеждата, че ще спре.

— Мисля, че ще вали цяла нощ — отвърна Бренди.

Наистина си говорим за времето, помислих си, като избягвах погледа на Робърт, съсредоточавайки се изцяло върху жена му. Жълт „Валентино“ бе заменил розовия „Шанел“, въпреки че очите й пак бяха натежали от обилното синьо, явно нейна запазена марка. Черната й коса бе прибрана назад с извезана с мъниста диадема. Опитваше се да изглежда с десет години по-млада, отколкото беше и в резултат изглеждаше десет години по-стара. Тъжно е, помислих си, като се надявах да не съм направила същата грешка.

— Изглеждаш чудесно — каза Робърт, сякаш ми четеше мислите и аз зарових глава в менюто, като му поблагодарих, без да вдигам поглед. Бях забелязала всички подробности от облеклото му, още когато го зърнах от вратата: кафявите панталони, бежовата риза, кестенявата коса, небрежно паднала върху челото му, великолепната усмивка. Кажи ми, имаш ли разрешение да се усмихваш така?

В същия този миг си дадох сметка, че нямам ни най-малка представа как беше облечен съпругът ми и виновно погледнах към него. Лари носеше стара тъмнозелена риза на цветя, която винаги много бях харесвала, но която сега изглеждаше доста обикновена, дори някак си износена. Изтъняващата му коса изглеждаше по-рядка от всякога, а челото му бе зачервено и леко се белеше от прекалено многото голф и прекалено малката козирка. Въпреки това бе представителен мъж. Искаше ми се да ме погледне и да ми се усмихне, да ми даде някакъв знак, че все още е на моя страна, че няма да ми позволи да направя някоя глупост.

Моите глупости негова грижа ли бяха?

Трябваше да му кажа колко добре изглежда, преди да тръгнем за насам. Казвайте по нещо хубаво на човека до вас всеки ден, винаги съветвам пациентите си, това ще промени живота ви. Но бях прекалено заета да търся други начини да променя живота си.

— Изглеждаш страхотно в черно — продължи Робърт.

— Благодаря ти — измърморих, докато келнерът се приближаваше да вземе поръчката ни.

— Голяма навалица, нали? — Бренди Кроу посочи с брадичка към бара. — Да знаете какво стана, преди да дойдете. Имаше един млад мъж с малко момиченце. Тригодишно горе-долу, чух го да казва на онези двете жени, че му е чичо и разбира се, те заохкаха и заахкаха, и започнаха да се суетят около него…

— За да демонстрират майчинските си качества — намеси се Робърт.

— В следващия момент той вече им бе взел телефоните и на двете и те останаха да се занимават с племенницата му, докато мъжът каза, че отивал до тоалетната, а всъщност отиде да сваля самка номер три. Страхотно направо.

— Голямо шоу беше — съгласи се Робърт.

— Хлапето сигурно не му е никаква племенница — разсмя се Бренди. — Вероятно я взима назаем от някой съсед, за да се запознава с момичета.

— И аз бих опитал — пошегува се Робърт.

— Едва ли би било необходимо — чух се да казвам, после си прехапах езика.

Бренди се пресегна и потупа съпруга си по ръката. Както и първия път, преди няколко седмици, жестът предизвика пълен хаос в тялото ми.

— Доколкото разбрах, съпругът ми е бил голям сваляч в гимназията. Трябва да ни разкажете за него.

— Страхувам се, че не познавам съпруга ви толкова добре — излъгах, като се съмнявах, че Робърт е споделил нещо за миналите ни взаимоотношения с жена си.

— Е, явно сте му направили голямо впечатление, след като си ви спомня и след трийсет години.

— Аз си го спомних — отвърнах й.

— Удивително, да се срещнете просто така в съда — продължи Бренди.

— Е, доволна ли си от това, че нашият човек отива на електрическия стол? — попита Робърт, като грубо смени темата.

— Повече от доволна — отвърнах искрено.

— Сестра ти как го понася?

— Както може да се очаква.

— Сестра ти ли? — попита Бренди.

— Джо Лин Бейкър — отвърнах, като реших, че обяснението е достатъчно.

Беше.

— О, господи! — прошепна тя, после обвинително погледна към съпруга си. — И да не ми кажеш за това.

Сервитьорът се върна с напитките ни и менюто с вечерните специалитети, като разговорът отново се върна на времето, спортните страници и насладите на живота в южна Флорида. Наклоних глава, преструвайки се на заинтригувана от празните приказки, вероятно дори допринесох за тях, но мисълта ми беше другаде, обратно в разхвърляният едностаен апартамент на Джо Лин, където бях прекарала по-голяма част от сутринта да слушам как сестра ми истерично напада съдебната система, която можела така безсърдечно да осъди на смърт един мъж за престъпления, които не е извършил.

— Как можаха да го направят? — изплакваше тя от време на време. Остатъците от вчерашната спирала се стичаха по подпухналото й, немито лице. Плачеше, откакто вчера следобед бе произнесена присъдата и съдията най-безцеремонно изпрати Колин Френдли в Щатския затвор в Старк да чака екзекуцията си. — Разбира се, адвокатите му ще обжалват.

Притисках я до себе си, докато плачеше, без да говоря много. Не бях там, за да злорадствам. Колин Френдли бе признат за виновен и осъден на смърт и сестра ми, вероятно единственият човек на този свят, който не беше подготвен за подобна развръзка, се терзаеше. Защо се беше поставила в подобно положение, как можеше да обича такъв човек, защо се държеше толкова налудничаво? Сега всичко това нямаше значение. Далече от очите, далече от сърцето, както се казва в поговорката, сестра ми бързо щеше да загуби интерес. Щеше да поплаче за него, може би дори щеше да отиде до Старк да го види един-два пъти, но накрая на Джо Лин щеше да й омръзне от дългото пътуване, от дългото чакане, от липсата на нормален живот. И щеше да приеме неизбежното, да продължи да си живее живота, да забрави за мъжа, осъден на смърт.

Колин Френдли, уверих се вътрешно, като се върнах отново към разговора, който се водеше около масата, вече беше вън от обсега на личния ни живот.

— Имената на улиците ми се струват толкова заинтригуващи — казваше Робърт. — „Лагера“, „Цена“, „Стрелбище“.

— „Градини“ — включих се.

— Точно така — отвърна Робърт.

— Не смятам, че има нещо кой знае колко заинтригуващо във всичките тези имена — отвърна Бренди Кроу. — Било е военен лагер преди, същото вероятно се отнася и до „Стрелбище“. Уърт[1] авеню вероятно е кръстена на някоя важна личност и няма нищо общо с всички скъпи магазини по него, а тази част от Палм Бийч цялата е била в пасища едно време и сигурно най-хубавите ферми са се наричали…

— … „Градини“ — заключи Робърт, като поклати глава. — Права си, няма нищо кой знае колко заинтригуващо.

Бренди Кроу преметна ръка през рамото на съпруга си и се разсмя, докато юмруците ми се свиха на топка в скута ми.

— В случай че не сте го забелязали, съпругът ми е от последните романтици. — Тя отново се разсмя и си дръпна ръката. Юмруците ми се отпуснаха. — Е, какво мислите за това жена ви да стане голяма радиозвезда? — попита тя Лари.

— Голяма радиозвезда ли? — повтори Лари.

— Искате да кажете, че не ви е казала?

— Мисля, че не. — Лари се извърна към мен, чакаше обяснение.

— Ами, още нищо не е решено — заекнах.

— Мислех, че вече сте измислили всичко — каза Бренди на съпруга си.

— Направих предложение на съпругата ви — каза Робърт на Лари. — Мисля, че чака да го види в писмена форма, преди да го обяви публично.

— Какво предложение?

— Да води собствено шоу с отворени телефони — обясни Бренди Кроу.

— Жена ми е терапевт — отвърна Лари.

— Именно — поясни Робърт. — Ще дава съвети.

— Като във „Фрейзър“ ли? — попита съпругът ми.

— Още не сме решили точно в какъв формат ще бъде — поклати глава Робърт.

— Ами, всъщност, аз имам идея, която смятам за доста добра. — За пръв път тази вечер лицето ми се разтегна в широка усмивка.

— Каква е тя? — Усмивката на Робърт беше почти толкова широка, колкото и моята.

— Седмично двучасово предаване, комбинирано с любовни песни и съвети за разбити сърца — изредих набързо, гласът ми леко трепереше от нервна възбуда. Дотогава не си бях давала сметка колко ентусиазирана съм по отношение на идеята, колко нетърпелива да се впусна в нещо ново. — Всяка седмица ще избираме различна тема и подходящи за нея песни и ще редуваме песните с обаждания на слушатели, които търсят съвета ми. Музиката може да служи като илюстрация на основната идея, като „Не напускай мъжа, когото обичаш“ или „Свърши си работата докрай“, зависи от темата на предаването. Списъкът от теми е безкраен — пиене, самота, брак, изневяра… — спрях и се изкашлях в дланта на ръката си. — Какво мислите?

Лари повдигна рамене.

— Малко разнообразие.

Бренди се усмихна.

— Звучи интересно.

— Страхотно е! — заяви Робърт.

— Кога ще имаш време да се занимаваш с това? — Гласът на Лари ме заля като чаша студена вода и напълно охлади ентусиазма ми.

— Ами, естествено, ще се съобразим с графика на Кейт… — започна Робърт.

— Никога преди не си се занимавала с подобно нещо — каза Лари.

— Там е работата — отвърнах аз. — Ще бъде предизвикателство.

— Не мислиш ли, че в момента имаш достатъчно предизвикателства?

Замълчах. Какво му ставаше? Винаги ли действаше като студен душ?

— За осъществяването на такива идеи трябват месеци — отвърна Робърт. — Ние сме в съвсем начален етап. Дори не сме започнали да водим преговори.

— Трябва ли да си наема агент? — пошегувах се. Плоска шега, както би казала майка ми.

— О-хо — засмя се Бренди и отново прегърна съпруга си през раменете. — Нещо ми подсказва, че ви предстои много работа.

— Не се чукай с този човек — каза ми Лари, гласът му беше премерен и спокоен, гневът — въздържан и явен.

— Какво? За какво говориш?

— Ти ми кажи — отвърна ми той, докато се качвахме в колата. Пороят беше спрял, но продължаваше да ръми.

— Не знам за какво говориш.

— Спиш ли с него?

— Моля?

— Чу ме.

— Не говориш сериозно.

— Звуча ли като да се шегувам?

— Мислиш, че спя с Робърт Кроу?

— Спиш ли?

— Не, разбира се, че не. Откъде ти хрумна?

— Ти ми кажи.

— Няма какво да ти казвам.

— Той е просто твой съученик от гимназията — каза Лари.

— Да.

— Който си срещнала съвсем случайно един ден в съда.

— Да.

— И случайно се оказало, че притежава радиостанция.

— Бащата на жена му…

— И той ти предлага да водиш собствено шоу. Просто така. Ни в клин, ни в ръкав — добави, без да се интересува от обясненията ми.

— Горе-долу — отвърнах.

— Колко горе?

— Какво?

— Защо ще ти предлага да водиш собствено шоу? Нямаш опит. Не те е виждал от трийсет години. Какво всъщност цели, Кейт?

— Това е много обидно — отвърнах и успях да си придам засегнат вид.

— Не съм идиот — тросна се Лари.

— Тогава престани да се правиш на такъв. — Гласът ми трепереше, въпреки че не беше ясно дали трепери от възмущение, или от вина. Наистина ли бях толкова прозрачна? И дали самата мисъл за извънбрачна връзка бе достатъчна, за да ме накара да се чувствам виновна? Може би трябваше и аз да се отправя към Щатския затвор в Старк, заедно с Колин Френдли?

Лари запали колата и се прибрахме без да говорим повече. Пуснах радиото и се опитах да не мисля за нищо, да се потопя в музиката. Ето един „евъргрийн“, изведнъж чух гласа си по ефира, „Твоето неверно сърце“ на Ханк Уилямс. Уважаеми слушатели, телефонните линии са открити. Подгответе въпросите си.

[1] Игра на думи — worth на английски означава цена, стойност. — Бел.пр. ↑

Деветнайсета глава

Горе-долу по същото време започнаха да ми се присънват непрекъснато едни и същи сънища. Ето два от тях — различни по съдържание, но еднакво смущаващи. В първия лежа по лице на пода в спалнята, ръцете ми са завързани с въже зад гърба, сестра ми ме е яхнала на конче и се поклаща напред-назад, докато някакъв безлик непознат рови из чекмеджетата ми и изхвърля навън, както изглежда, безкрайно количество сутиени и бикини, оставяйки ги да падат, където сварят.

Във втория сън се разхождам сама по слънчевата страна на тротоара. Краката ми се движат под напора на бликаща жизнерадост, чувствам се по-лека от въздуха. В следващия миг съм абсолютно убедена, че с минимум усилие наистина мога да полетя и започвам да размахвам бясно ръце нагоре-надолу, като накланям тялото си под четирийсет и пет градуса с насочена напред брадичка и изпънати рамене, сякаш се засилвам за висок скок. Изведнъж краката ми наистина се отделят от земята и аз се издигам във въздуха, може би на една-две стъпки от тротоара. Започвам да размахвам още по-яростно ръце, като се опитвам да задържа инерцията, да увелича скоростта, да набера по-голяма височина, да се понеса из въздуха. Почти успявам. „Пусни ме!“ — крещя, въпреки че усещам как краката ми се връщат на земята, как полетът се проваля, как силите ми се изчерпват.

Не е никак трудно да се досети човек какво означават тези сънища: усещането за загуба на контрол, външните сили, които ме задържат, желанието ми да се освободя, да избягам от рутинното в живота си, прикритите намеци за Лари и Робърт, не дотолкова прикрития намек за сестра ми. Дори и сънищата ми изглежда бяха прозрачни. Превърнаха се в нещо неизменно, редуваха се през нощ и от време на време се дублираха като едновремешните два филма за един билет. Нарушаваха съня ми, събуждаха ме в три сутринта, подобно на детски колики, и ме държаха будна, докато не станеше време за ставане. Понякога се събуждах цялата вир-вода, кожата между гърдите ми лъщеше от пот, а чаршафите бяха влажни и студени. Забравих какво значи да спиш нощно време. Колкото и да е странно, точно по това време двамата с Лари започнахме отново да се любим. Една нощ се събудих изпотена и задъхана от опитите си да полетя и го видях да седи на леглото до мен. Мятанията ми го бяха събудили и той седеше и ме гледаше. Извиних му се, Лари отвърна, че нямало за какво. Усмихнах се признателно и му казах, че го обичам. Тогава той ме прегърна и ми каза, че и той ме обичал, че съжалявал за своя принос към отчуждението ни напоследък, аз пък се извиних за моя. Любихме се. Беше приятно, познато, успокояващо и се надявах, че ще сложи край на кошмарите, но не би. Оказа се, че да излъжеш подсъзнанието си не е толкова лесно, колкото да излъжеш себе си и истината беше, че не исках нещо приятно, познато и успокояващо. Исках бурен, непознат и възбуждащ секс. Онзи вид секс, който те пренася в друго измерение, кара те да повярваш, че всичко е възможно, онзи тип любене, което може да ти спаси живота. Или да го съсипе.

Исках Робърт. Не се чукай с този човек, чувах да казва Лари, докато всеки божи ден си представях как се чукам с него. Робърт беше навсякъде около мен, гласът му звучеше в ушите ми, като ми шепнеше какво да казвам, неговите очи бяха зад моите и ме насочваха накъде да гледам и какво да виждам. Неговите ръце върху гърдите ми определяха ритъма на сърцето ми. Любех се със съпруга си, но Робърт спеше вътре в мен през нощта, той насочваше ръцете ми, докато се къпех сутрин и ако се опитах да го изтъркам от себе си, което правех много рядко, той упорито се вкопчваше в мен и обгръщаше тялото ми като сапунена пяна, която не иска да се измие.

Що се отнася до самия Робърт, той за щастие беше извън града. Първо на медийно договаряне в Лас Вегас, после, без да изгаря от особено желание, на екскурзия с яхта, организирана от някаква активистка от дружеството за защита на животните, в което членуваше жена му. Нямало да го има малко повече от три седмици, каза ми по телефона, преди да замине. Щял да ми се обади, веднага щом се върне. Дотогава, не спирах да се уверявам междувременно сама, щеше да ми е дошъл акълът в главата.

Надявах се същото да се окаже вярно и за Джо Лин, която целия януари ежеседмично пътуваше до Старк, като тръгваше в петък и отсядаше в един мотел недалеч от затвора, за да прекара определените шест часа със своя „годеник“ в събота, преди да пропътува отново петчасовото разстояние обратно до дома в неделя. Не беше кой знае колко добре настроена по отношение на уредбата на щатските затвори. Какво толкова щяло да стане, възмущаваше се тя, ако позволявали свиждания и в събота, и в неделя, а не да ги принуждават да си избират единия от двата дни? Говорели за жестоки и нетрадиционни наказания, знаели ли сме, че във Флорида не се разрешавали визити на съпружески начала? Не че това щяло да я спре да осъществи брачните си намерения.

Вероятно именно тази сляпа, упорита настойчивост ме подтикна към действие, въпреки че нямах ни най-малка представа какво правех или какво си мислех, че ще постигна. Един следобед просто вдигнах телефона и набрах 411. Изчаках автоматичната централа да се включи.

— Саудърн Бел — обади се жизнерадостният глас. — За кой град?

— Бруксвил — чух се как казвам.

— За кого?

— Кечъм — отвърнах, като изредих по букви името на учителката на Колин Френдли, която се бе опитала да му помогне, като вероятно се бе помъчила да го накара да разбере, че не всички жени приличат на майка му. — Рита Кечъм. — Защо исках да разговарям с нея? Какво си мислех, че ще постигна с този разговор?

Няколко секунди по-късно вместо автоматичния оператор се обади човешки глас:

— Номерът на Рита Кечъм не е отбелязан в телефонния указател — каза жената, гласът й определено не беше толкова жизнерадостен, колкото записаният. — Имате ли адрес?

— Не, но колко голям е Бруксвил? Не може да има кой знае колко хора на име Кечъм.

— В указателя е отбелязан един Томас Кечъм, който живее на Клифърд Роуд.

— Добре — отвърнах.

Отново ми се обади автоматът, като ми съобщи телефонния номер и ми предложи да го набере директно за незначителна такса. Приех, тъй като не се доверявах на пръстите си.

Телефонът иззвъня веднъж, втори път. Дори и да предположехме, че съм попаднала на верния номер, какво щях да кажа на Рита Кечъм? Здравейте, разбрах, че вие сте научили Колин Френдли на всичко, което той знае за любовта?

Вдигнаха ми на четвъртото позвъняване.

— Ало? — обади се млад женски глас, отзад се чуваше как плаче бебе.

— Рита Кечъм ли е на телефона? — попитах.

Гласът изведнъж стана предпазлив.

— Кой се обажда?

— Казвам се Кейт Синклер. Обаждам се от Палм Бийч. Трябва да говоря с Рита Кечъм. — Като изключим плача отзад, настъпи пълна тишина. — Ало? Чувате ли ме?

— Свекърва ми я няма. Мога ли да попитам за какво искате да говорите с нея?

— Бих искала да й задам няколко въпроса — отвърнах, чувствах се все по-неловко и по-неловко.

— От полицията ли сте?

— От полицията ли? Не.

— Какво искате да я питате?

— Предпочитам да говоря направо с госпожа Кечъм.

— Страхувам се, че е невъзможно.

— Защо?

— Защото никой не я е виждал или чувал вече почти дванайсет години. — Отзад бебето започна да пищи.

— Изчезнала ли е?

— През май ще станат дванайсет години. Вижте, наистина трябва да затварям. Ако искате, обадете се отново довечера, можете да разговаряте със съпруга ми.

— Благодаря ви — отвърнах, бях прекалено стъписана, за да добавя каквото и да било. — Няма да е необходимо.

— Е, и какво искаш да ми кажеш? — сопна ми се Джо Лин по телефона само няколко минути по-късно. — Че само защото учителката му е забегнала от къщи, Колин има нещо общо с това?

— За бога, Джо Лин, какво ти става, нима не разбираш? — отвърнах сърдито. — Жената не е просто избягала от къщи. Изчезнала е. Разбира се, че Колин има нещо общо.

— Колин никога не би сторил нещо лошо на госпожа Кечъм. Той я е обичал.

— Този човек не е способен да обича. Той не различава нито чувства, нито хора. Щом е могъл да убие жената, която се е опитала да му помогне, какво те кара да мислиш, че с теб ще постъпи по-различно?

Вместо отговор ми затвори телефона. Зарових глава в дланите си и се разплаках.

На пети февруари заведох майка ми на преглед. Кабинетът на д-р Кевъри се намираше на Бразилиан авеню в самия Палм Бийч и представляваше няколко стаи за преглед с чакалня по средата. Цялото помещение беше боядисано в нюанси на розово. Като утроба, помислих си, докато въвеждах майка си вътре и я побутвах към регистратурата.

— Здравейте, казвам се Кейт Синклер — представих се. — Това е майка ми, Хелън Лейтимър.

— Здравей, мило момиче — каза майка ми на регистраторката, двайсет и пет годишна жена с късо подстригана на диагонал коса и половин дузина златни халкички и топчета по протежение на всяко ухо. Според картичката на ревера се казваше Беки Соколоф.

— Имаме записан час — добавих аз.

— Идвали ли сте преди? — попита Беки.

— Не, за пръв път идваме.

— Ще трябва да попълните тези формуляри. — Беки бутна няколко листа към нас през бюрото от бяло дърво. — Защо не седнете за минутка. Докторът малко изостава с графика си.

Взех формулярите и поведох майка ми към подредените в редица яркорозови столове, които опасваха бледорозовата стена. Няколко жени вече чакаха и една от тях вдигна очи от списанието си с измъчена усмивка, като ни даде да разберем, че лекарят изостава повече от малко с графика си.

— Искаш ли списание, майко? — Не изчаках отговора й, просто сграбчих колкото можах там списания от продълговатата правоъгълна масичка за кафе, разположена по средата на чакалнята, и й ги трупнах в скута.

Майка ми чинно скръсти ръце върху тях, без изобщо да понечи да ги разгърне. Изучавах я в продължение на няколко секунди и реших, че изглежда добре. Цветът на лицето й беше нормален, тъмните й очи искряха, косата й бе навита и сресана. Беше в добро настроение. Никой не кроеше заговори срещу нея, никой не я преследваше, всичко бе „прекрасно“, по пътя дотук първо говореше възбудено, после потъна в мълчание, от време на време питаше единствено как са момичетата, като ми зададе този въпрос поне пет пъти.

— Мамо, не искаш ли да почетеш някое списание? — пресегнах се към скута й и издърпах последния брой на „Elle“, като наслуки го разтворих на страница, пълна с голи гърди — направо шокиращ асортимент от форми и размери.

— О, господи! — възкликнахме в един глас и двете. Мигновено разлистих на друга страница. Още гърди. Някои едва закрити, други съвсем голи. И още, и още: тук гърдичка, там гърдичка, навсякъде гърдичка до гърдичка, затананиках си наум, като набързо прелистих цялото списание. Явно запасът беше неизчерпаем.

Това ли носеха модерно облечените жени? — помислих си и насочих вниманието си към формулярите, които ми бе дало момичето от рецепцията. Започнах да ги попълвам. Име, адрес, телефонен номер, дата и място на раждане.

— Мамо, коя година си родена? — попитах, без да се замислям, после си прехапах езика. Не можеше да си спомни какво е яла за закуска, как исках да си спомня коя година е родена?

— На осемнайсети май — отвърна спокойно тя, — 1921-а.

Почувствах се някак странно въодушевена от факта, че майка ми помнеше рождената си дата. Може би в края на краищата положението й не беше чак толкова трагично, разсъждавах, макар и да знаех, че болните от болестта на Алцхаймер често можеха да си спомнят без всякакъв проблем дори и най-незначителната подробност от далечното си минало. Убягваше им близкото минало. Опитах друг въпрос, като реших, че близкото минало силно се надценява.

— Алергична ли си към някакви лекарства?

— Не, но съм алергична към хирургическа лепенка.

— Хирургическа лепенка ли?

Тя се наведе към мен, сякаш искаше да ми каже нещо много поверително.

— Разбрахме го чак след цезаровото сечение с Джо Лин. — Тя се разсмя. — Лекарите ми сложиха обикновен хирургически лейкопласт на корема, за да държи шева от операцията и, разбира се, на никой дори и през ум не му мина. Стана ясно едва няколко дена по-късно, защото започна страшно да ме сърби и когато свалиха превръзката, откриха, че целият ми корем е на силно възпалени червени ивици. О, беше ужасно. Мислех си, че ще умра от сърбеж. А и докторите не можеха да ми помогнат кой знае колко, освен да мажат мястото с някаква кортизонна паста. Минаха месеци, докато ивиците се скрият. Изглеждах ужасно грозна, с огромния белег и тези възпалени ивици по целия ми корем. Баща ти не можеше да го понася.

Не бях чувала майка ми да говори толкова много от месеци и не можах да се въздържа да не се усмихна, въпреки споменаването на втория ми баща.

— Мислиш ли си често за него? — чух се да питам.

— Непрекъснато мисля за него — отвърна за моя най-голяма изненада тя, въпреки че не знам защо се почувствах изненадана. Беше живяла с този човек в продължение на четиринайсет години, имаше дете от него, редовно я беше смилал от бой, защо да не си мисли за него? Нима аз самата не бях запазила спомена за Робърт през всичките тези години?

— Беше толкова хубав човек — продължи тя, без да я подканям. — Висок, елегантен и много забавен. От него си наследила чувството си за хумор, Кейт.

Чак сега осъзнах, че говори за моя баща, а не за бащата на Джо Лин.

— Разкажи ми за него — казах, отчасти за да разбера доколко си спомня, но преди всичко, защото изведнъж почувствах внезапна необходимост да разбера още нещо за него, сякаш бях малко дете, което чакаше да му разказват за неговия хубав и смел баща, който се бие някъде далече на война.

— Запознахме се в края на Втората световна война — започна тя историята, която бях слушала толкова много пъти преди. — Баща ми го взе на работа в текстилната си фабрика и Мартин се издигна до бригадир. Беше толкова умен и амбициозен, щеше да стане бригадир, дори и да не се беше оженил за дъщерята на шефа. — Очите й изведнъж се замъглиха. — Но тогава баща ми загуби фабриката и родителите ми трябваше да продадат къщата си. Майка ми никога не му го прости. Спомняш ли си баба ти? — попита ме тя.

Пред очите ми се стрелна образът на едра старица с коса на клечки и дебели глезени.

— Смътно — отвърнах. Бях само на пет години, когато тя почина.

— Беше много силна жена, баба ти. За нея нямаше сиво, нещата бяха само в черно и бяло. Или беше правилно, или не. Каквото си си надробил, това ще сърбаш.

— Сигурно никак не ти е било лесно — чух да отговаря терапевтът в мен.

— Свикваш. Ако направиш грешка, трябва да си понесеш последствията. Не можеш просто да си събереш нещата и да избягаш. — Майка ми сведе поглед в скута си и отново разгърна броя на „Elle“ на страницата с голите гърди. — О, господи! — възкликна тя.

— Мамо?

— Да, скъпа — каза тя, сякаш досега изобщо не си бяхме говорили.

— Затова ли остана с втория ми баща, дори и след като започна да те бие? — Знаех, че въпросът е прекалено опростен, но въпреки това го зададох.

— Баща ти никога не ме е бил — отвърна ми тя.

— Вторият ми баща — повторих.

— Баща ти беше чудесен човек. Работеше като бригадир в текстилната фабрика на баща ми, докато татко не фалира, после през деня работеше в „Дженерал Мотърс“, а вечер учеше право. Искаше да стане адвокат. Не е ли странно? В семейството ни не е имало адвокат. Почина, преди да успее да се дипломира. — Тя тъжно се усмихна на момичето от рецепцията.

— Ще трябва да почакате още съвсем малко — автоматично реагира Беки Соколоф.

— Точно се бяхме навечеряли — продължи майка ми, докато сцената се разиграваше пред очите ми. — Ти си беше в стаята, приготвяше се да си лягаш. Двамата с баща ти още не бяхме станали от масата, говорехме си, докато ядяхме десерта. Толкова рядко ни се случваше да прекараме една цяла вечер заедно, затова се бавехме с десерта, просто разговаряхме и се смеехме. Баща ти стана да си налее чаша мляко и изведнъж каза, че го цепи главата. Това бяха последните му думи. „По дяволите, така ме цепи главата.“ Спомням си го, защото не беше в стила му да ругае, дори и такова безобидно нещо като „по дяволите“. Точно се канех да му предложа да вземе няколко аспирина, макар и да не обичаше да пие хапчета, но така и не успях. Той направи две крачки и се срина на пода.

Нищо не казах, виждах как пред очите й отминалото време преминава като стар кинопреглед.

— Знаеш ли какво направих? — попита ме тя и без да чака, отвърна: — Разсмях се!

— Разсмя ли се?

— Помислих си, че се шегува. Дори и когато извиках линейка, дори и по пътя към болницата, все очаквах да отвори очи. Но той не го направи. Лекарят по-късно ми каза, че бил мъртъв, още преди да падне на пода.

Пресегнах се и я прегърнах, усетих очертанията на скелета й под меката памучна синя рокля. Кога ли беше станала толкова крехка? — изненадах се, когато тялото й се преви от прегръдката ми. И колко време щеше да мине, преди тези спомени, сега толкова живи, постепенно да избледнеят и накрая да изчезнат?

„Значи миналото ще се изтрие? — беше попитала Джо Лин на улицата в деня преди Коледа. — Тя няма да си го спомня и аз ще мога да се преструвам, че никога не се е случило?“

„Да се преструваш, че не се е случило какво?“

„Просто ще й се размине ей така.“

Какво ще й се размине? — зачудих се отново, както се бях чудила непрекъснато оттогава.

— Мамо… — започнах.

— Да, мила.

— Може ли да те попитам нещо?

— Можеш всичко да ме попиташ, мила.

Замълчах, без да знам как да формулирам въпроса си, като накрая реших, че вероятно е най-добре да питам направо.

— Какво точно се е случило между теб и Джо Лин?

— Нещо се е случило с Джо Лин ли? — В очите й мигновено проблесна тревога.

— Не, тя е добре.

— О, толкова се радвам.

— Имах предвид какво се е случило между вас преди време?

— Не разбирам. — Погледът на майка ми започна да става неспокоен, очите й зашариха из стаята.

— Вие двете никога не сте се разбирали особено — започнах отново, опитвайки по друг начин.

— Винаги е била толкова вироглава. Никога нищо не можеш да й кажеш.

— Разкажи ми за нея.

— Да не започвам пак — отвърна майка ми и се разсмя, страхът в погледа й изчезна така бързо, както се беше и появил.

— Родила си я с цезарово сечение — подканих я аз и зачаках.

— Точно така — отвърна замислено майка ми. — След раждането й се чувствах ужасно, защото получих алергия от хирургическия лейкопласт.

— И е била вироглава, и никога нищо не си можела да й кажеш…

— Имаше си собствено мнение, спор няма. За нищо на света не можех да я накарам да облече рокля. Обличах я в онези красиви, кокетни роклички, които на теб толкова ти харесваха, а тя ги изпокъсваше, не искаше да има нищо общо с тях. Не, на нея й дай панталони. Беше толкова буйна. Не като теб. Ти беше такова добро дете. Обичаше си рокличките, но не и нашата Джоун Линда. Все тя искаше да е отгоре. — Разсмя се. — Така поне обичаше да казва баща ти.

— Вторият ми баща — доуточних.

— Ако питаш него, Джо Лин беше чиста вода ненапита. Щеше да остави да й се размине, дори и да беше убила някого. Ужасно я разглези. Винаги беше на нейна страна. — Поклати глава. — Тя така и не ми прости, че го напуснах. Знам, че вини мен за смъртта му.

— Умря от рак на черния дроб. Как може да те вини?

— Тя смята, че аз съм виновна за всичко.

Погледнах към момичето на рецепцията, после към двете жени, които седяха и чакаха отсреща.

— За какво друго те вини? — попитах.

Майка ми се усмихна, но не ми отговори, погледът й се върна обратно към голите гърди върху страниците на „Elle“.

— Боже мой! — възкликна тя.

— Това ли ти каза? — изкрещя ми Джо Лин по телефона по-късно същия следобед.

— Каза ми, че я обвиняваш за смъртта му.

— Той умря от рак.

— Изместваш темата.

— Ти изместваш темата. Какво каза докторът?

— Нищо особено. Ще й направят цял куп изследвания. Явно болестта на Алцхаймер е една от онези болести, които се откриват по метода на изключването.

— Какви изследвания?

— ЕКГ, скенер, мамограма.

— Мамограма ли? Това пък защо?

— Д-р Кевъри смята, че трябва да й се направят пълни изследвания. Тя иска и аз да си направя — добавих.

— Ти ли? Защо? Не се ли чувстваш добре?

— Смята, че влизам в критическата — признах си аз.

— Какво?

— Нищо особено — излъгах.

— Е, ще дойдеш ли с мен в Старк тази седмица? — Въпросът прозвуча измамно небрежно, сякаш го бяхме обсъждали и преди и оставаше само да доуточним подробностите.

— Шегуваш се — отвърнах.

— Реших, че може да ти бъде интересно.

— Как ли пък не. — Настъпи неловко мълчание. — Въпреки че можеш да ми направиш една услуга — попитай гаджето си какво е направил с Рита Кечъм.

Последва нова пауза, този път заредена с мълчалива ярост.

— Знаеш ли какво? — попита Джо Лин, гласът й беше рязък и студен като назъбено стъкло. — Ако искаш да питаш нещо моя годеник, предлагам ти сама да го направиш.

Двайсета глава

Което може би обяснява, а може и да не обяснява какво правех седнала до сестра ми, докато тя пришпорваше старата си червена тойота нагоре по Флорида Търнпайк към Щатския затвор в Старк вечерта на следващия петък.

— Не мислиш ли, че трябва да намалиш малко? — Въртях се неспокойно на седалката си, докато очите ми се стрелкаха в тъмното за пътна полиция. — Мислех, че има доста патрули наоколо.

— Никога не ме спират — сподели Джо Лин, сякаш беше обградена от ореол на недосегаемост. — Освен това не се движа с чак толкова висока скорост.

— Караш почти със сто и трийсет километра в час.

— И викаш на това бързо?

— Мисля, че трябва да намалиш.

— Аз пък мисля, че трябва да се отпуснеш. Нали аз карам? — Тя вдигна двете си ръце от волана, изпука кокалчетата на пръстите си и се протегна.

— Сложи си ръцете на кормилото — скарах й се.

— Моля те, бъди така добра да се успокоиш. Ако ме изнервяш, може да направя някоя катастрофа.

— Виж, караш вече почти три часа — казах, докато гледах как стрелката на скоростомера упорито се накланя надясно, опитвайки различен подход. — Защо не се сменим за малко?

Тя сви рамене.

— Разбира се. Следващия път, когато спрем да заредим, цялата е твоя.

Загледах се през предното стъкло към армията от знаци, които неизменно прекъсваха иначе равния път на фона на мастиленосиньото небе. Повечето от тях известяваха за предстоящата отбивка за Дисни Уърлд, който се намираше малко след Кисми, на трийсет километра южно от Орландо.

— Искаш ли да идем? — попита Джо Лин.

— Къде?

— В Дисни. Можем да се отбием в неделя.

Поклатих удивено глава. Щатският затвор единия ден, Дисни на другия.

— Или пък да идем в студията на „Юнивърсъл“. Винаги съм искала да ги посетя и те са някъде наоколо.

— Мисля, че мога да мина и без тях.

— Ами Буш Гардънс? Казват, че били страхотни.

— Ходихме преди пет години — напомних й. — Забрави ли? Качи се с децата на онова влакче и се измокрихте до кости.

Джо Лин изцвили от удоволствие.

— През реката Конго с шеметна скорост! Спомням си. С всичките му там животни. Беше страхотно. Да идем там. — Главата й се извърна към мен, очите й ме гледаха умолително.

— Бъди така любезна да си гледаш пътя.

— Не знаеш как да се забавляваш. — Очите й се върнаха към пътя, който монотонно се виеше пред нас. — Какво ще кажеш за някоя от фермите за развъждане на алигатори? Нали се сещаш, онези, за които все разправят, че някое бедно дете пада от моста и бива изядено?

— Не говориш сериозно.

— Напротив, напълно сериозно говоря. Обожавам неща от тоя род.

— Не мога — отвърнах й, видях как ентусиазмът се изцежда от лицето й, все едно изсмукан със сламка. — Обещах на Лари, че утре вечер съм си вкъщи. — В действителност нищо подобно не му бях обещавала. Лари дори ме беше посъветвал да остана до неделя и да се приберем спокойно. Но аз знаех колко дълго мога да издържа сестра си.

— Такъв сухар си — отвърна Джо Лин и се нацупи.

— Дойдох с теб, нали така?

Тя ми се сопна:

— Колин не знае нищо за това какво се е случило с Рита Кечъм. Ще видиш.

Ами с Ейми Локаш? Помислих си, но не го казах. Ами за останалите жени, изпречили се на пътя му и безследно изчезнали?

— Къде все пак се намират тези ферми?

— Или в Рейфорд, или в Старк, зависи кого ще попиташ — поясни Джо Лин. — Между Гейнсвил и Джаксънвил, в Брадфорд Каунти. След няколко часа сме в мотела.

— Май че никога не съм ходила в Брадфорд Каунти.

— Е, това е една от най-малките области в щата — заяви Джо Лин с увереността на екскурзовод. — Първите заселници били фермери от Южна Каролина и Джорджия. Основният поминък е производството на жито, тютюн, дървен материал и отглеждането на добитък. Най-големите частни предприятия се занимават с производството на работни дрехи, дървообработване и минерални торове. Населението е около 23 000 души, 4 000 от които живеят в Старк, който е също така и областен център. Рейфорд е дори още по-малък.

— Господи, откъде си научила всичко това?

— Впечатлена ли си?

— Да — признах си честно.

— Ще останеш ли все така впечатлена, ако ти призная, че си го съчиних?

— Съчини ли го?

— Не — отвърна неохотно тя. — Но ми се иска да бях. Всъщност, управителят на мотела, в който ще отседнем, ме осведоми за подробностите.

— Какво още знаеш?

— За този район ли?

Кимнах, впечатлена много повече от сестра си, отколкото от информацията, която изреждаше.

— Ами, Старк се намира на петдесет километра от най-близкото летище, което е в Грейнсвил. В радиус от седемдесет километра има три колежа и три университета, както и три общински колежа и две професионални училища.

— Без да споменаваме Щатския затвор — добавих.

— Всъщност, между Старк и Рейфорд има пет затвора — отвърна тя, в гласа й се прокрадна нотка на отегчение. — Превъзпитателният център „Северна Флорида“ за новопристигнали от севера затворници, Централният превъзпитателен център и Превъзпитателният център „Южна Флорида“, както и Центърът за поправителен труд, който се намира от другата страна на реката срещу Щатския затвор. Колин вероятно ще бъде прехвърлен там, когато се освободи място.

— Мислех си, че е осъден на смърт.

Дори и в профил, можех да уловя погледа в очите на Джо Лин.

— И в двата затвора имат килии за осъдени на смърт — отвърна ми тя със стиснати зъби. — Въпреки че екзекуциите се провеждат в Щатския затвор. Ако Колин бъде екзекутиран, а той няма да бъде, ще трябва да го преместят обратно.

— Какво става с обжалването? — Върховният съд на Флорида, който автоматично преразглеждаше всички смъртни присъди, вече беше потвърдил тази на Колин.

— Адвокатите му обжалват пред Щатския върховен съд.

— Ами ако откажат да преразгледат делото?

— Тогава остава обжалване пред губернатора. Ако обжалването бъде отхвърлено и заповедта за екзекуция бъде подписана от губернатора, тогава ще изпратим повторна петиция до Върховния съд на Флорида, като се позовем на нови доказателства.

— Дори и да не съществуват такива?

— Ако и тази петиция бъде отхвърлена — продължи Джо Лин, без да обръща внимание на въпроса ми, като изреждаше фактите, сякаш беше на запис, — тогава адвокатите на Колин ще отнесат делото до Апелативния съд и ще настояват, че процесът е бил предубеден и че делото трябва да се гледа отново. Ако и това не успее, се обръщаме за трети път към Върховния съд на Флорида с молба екзекуцията да бъде отложена.

— И ако и това не успее?

— Не би трябвало да звучиш толкова обнадеждена. — Джо Лин изпъна рамене и стисна още по-здраво волана. — Ако не успее, обжалваме пред Областния федерален съд, където казваме, че подсъдимият заслужава задържане на екзекуцията или че присъдата е била несправедлива. Ако и този съд откаже да направи нещо, тогава отнасяме делото до Единайсети апелационен съд в Атланта с иск екзекуцията да бъде спряна. Ако и това не помогне — отвърна тихо тя, — остава последно обжалване пред Щатския върховен съд. Ако не стане, Колин отива на електрическия стол. Да продължавам ли нататък? — попита тя и продължи, без да ми остави време да възразя. — Флорида въвежда използването на електрическия стол през 1924. Преди това се е практикувало обесване. Между 1924 и 1964, когато екзекуциите са били временно спрени поради съдебни прения, поставящи под съмнение тяхната конституционност, Флорида екзекутира на електрическия стол 196 души. Най-старият е бил на 59; най-младите, трима на брой, на по 16. Две трети от общия брой са черни. Екзекуциите с електрически стол са възстановени през септември 1977 и понастоящем в килиите за осъдени на смърт има 340 затворника.

Екзекуторът, цивилен гражданин, чиято самоличност никога не се разкрива, се наема от цял куп кандидати за работата. Носи маска, когато дърпа шалтера, и изкарва точно 150 долара на екзекуция.

Самата камера на смъртта е съвсем семпла. Помещение четири на пет метра, чиято единствена мебелировка е масивният дъбов стол, завинтен за гумена подложка. Източникът на напрежение е дизелов генератор с мощност 3 000 волта и сила на тока 20 ампера, макар че аз самата не съм много наясно с тези неща. Както и да е, няма кой знае какво значение, защото трансформаторът зад стола превръща тези 3 000 волта в 40 киловата, които са достатъчни, за да качат телесната температура на човека, седнал на стола, до 150°.

— Господи!

— Седнал веднъж на стола, осъденият е обърнат с лице към стъклена преграда, зад която се намира малка стая с 22 места, дванайсет от които са за официалните свидетели, подбрани от директора на затвора, а останалите са за репортери. Точно преди екзекуцията, затворникът бива отвеждан в така наречената подготвителна стая, където му обръсват главата и десния крак, за да се намали съпротивлението, точно както си гледала по филмите. Онова, което обаче не си виждала, е, че главата също така се намокря със солена вода, за да се осигури по-добър контакт. Естествено, когато седне на стола, му слагат гумена качулка. Говори се, че и пенисът на затворника се пристяга с гумена тръба, както и че в задника му се натъпква превръзка от лигнин. О, казах ли ти, че зад Стария Спарки, така викат на галено на стола, има два телефона, единият е вътрешен, а другият е за губернатора, в случай че си промени решението в последния момент?

— Невероятно — възкликнах, докато се опитвах да отърся съзнанието си от нагледните образи, които го изпълваха.

— За по-малко от четири минути, след като осъденият влезе в камерата на смъртта, той вече се е превърнал в препечена филийка. После тялото се напъхва в непрозрачен чувал и е готово да бъде погребано.

— Не мога да повярвам.

— Нищо не съм си измислила — отвърна тя.

— Не това имах предвид.

— А какво имаше предвид?

— Че направо ме смайваш — отвърнах аз.

— Това пък какво трябва да значи?

— Удивителна си. Не мога да повярвам, че знаеш всичко това.

Тя повдигна рамене.

— Попрочетох туй-онуй, какво толкова. Нали знаеш, че мога да чета.

— Но ти си го и запомнила. Това е удивителното.

— Какво му е толкова удивителното? Имам визуална памет. Голяма работа. Освен всичко друго, това живо ме интересува.

— Мислила ли си някога отново да се запишеш да учиш, да станеш адвокат, например? — Хрумна ми в момента, в който го казвах.

— Да не си превъртяла?

— Не, сериозно ти говоря — отвърнах, приемайки все по-присърце идеята. — Мисля, че от теб би излязло чудесен адвокат. Имаш страхотна памет. С такава лекота боравиш с всичките тези факти и цифри. А Бог ми е свидетел, че знаеш как да спориш. Обзалагам се, че няма да ти е никак трудно да спечелиш съдебните заседатели.

— Забрави ли, че ме изхвърлиха от колежа?

— Само защото ти не пожела да опиташ. Можеш да се върнеш и да се дипломираш.

— Дипломите не са всичко — отвърна ми тя отбранително.

— Разбира се, че не са — побързах да се съглася, — но това ти е в кръвта. Искам да кажа, само да можеше да се чуеш отстрани. Наистина те бива за адвокат. Обзалагам се, че би се справила чудесно. Можеш да се върнеш в колежа и да се дипломираш като юрист, после сама да защитаваш Колин. Ако някой може да го спаси от електрическия стол, то това си ти. — Сестра ми, адвокатката, помислих си. Зет ми, серийния убиец.

На лицето на Джо Лин се прокрадна усмивка.

— Вероятно от мен наистина би излязло добър адвокат.

— Ще си страхотна.

Тя си пое дълбоко въздух и за няколко секунди остана все така усмихната, после остави усмивката да падне от устните й, също като биберон.

— Не — отвърна тя тихо, — прекалено късно е.

— Не, не е — настоях, макар и да знаех, че е права. — Можем да проверим, когато се приберем, да разберем какво трябва да направиш, колко ще струва. Двамата с Лари можем да ти дадем назаем. Ще ни ги върнеш, когато започнеш да изкарваш много пари. — Да изкарва много пари ли? — запитах се, като осъзнах, че съм излязла извън границите на реалното и съм се отнесла в царството на мечтите.

— Обзалагам се, че мама би ми дала парите — заяви Джо Лин и аз сдържах дъха си. Беше ме накарала да обещая, че няма да говорим за майка по време на пътуването и аз неохотно се бях съгласила. Сега тя сама я намесваше. Вратичка ли ми отваряше, подканяйки ме да продължа?

— Сигурна съм, че с радост би го направила.

— Дължи ми го — добави Джо Лин. — О, чудесно, ето бензиностанция. — Тя бързо сви в другото платно и отби в следващото отклонение.

Ярко осветената бензиностанция беше едновременно бензиностанция и „Бъргър Кинг“.

— Ще налея бензин, а ти иди купи нещо за ядене — каза Джо Лин, докато отваряхме вратите и слизахме.

Протегнах се и раздвижих крака.

— О, колко е хубаво.

— Скапан идиот — чу се момичешки крясък и за миг помислих, че Джо Лин крещи на мен. Но когато погледнах към сестра си, видях я да се обръща към двама младежи, застанали до колата в съседното платно. Колата беше син файърбърд с толкова много белези от удари, колкото и по ръцете на момичето.

То едва ли имаше повече от шестнайсет години, приятелят й не беше кой знае колко по-голям от нея. И двамата бяха бледи, руси и болезнено кльощави, въпреки че ръцете на момчето бяха мускулести и вените му изпъкваха — явно ги беше понапомпал. Бузите му пламтяха от гняв и той стискаше здраво юмруци отстрани.

— На кого викаш идиот? — изкрещя той.

— А ти на кого мислиш? — предизвика го момичето, окуражено вероятно от това, че я гледахме.

— Няма да ти позволя да ми викаш така — отвърна момчето и отвори вратата на колата. — А сега, влизай в проклетата кола. Тръгваме.

— Не.

— Искаш да те оставя тук, така ли? Това ли искаш? Защото като нищо ще го направя. Ще си тръгна и ще те оставя посред пътя.

Двоумях се дали мога да кажа или да направя нещо, което да успокои положението, когато сестра ми мина зад мен и ми прошепна в ухото:

— Не се набърквай.

— Може би трябва да извикаме полиция.

— Може би трябва да си гледаме нашата работа — противопостави се тя, като ми посочи към „Бъргър Кинг“. — Искам сандвич със сирене, диетични картофки и голяма кока-кола.

Отидох до тоалетната и си наплисках лицето. Загледах се в умореното си отражение в огледалото, забелязах огромните торбички около очите си.

— Превръщам се в стара вещица — прошепнах.

Имаше опашка в „Бъргър Кинг“ и трябваше да изчакам десетина минути, преди да изпълнят поръчката ми.

— Защо се забави толкова много? — попита ме Джо Лин, когато й подадох сандвича, картофите и кока-колата. Тя се пъхна на мястото до шофьора, докато аз заобикалях, за да седна зад кормилото. Дори и да бях видяла сплъстените кичури мръсна руса коса на задната седалка, подсъзнателно не им обърнах внимание. Седнах зад кормилото и потеглих.

— Къде ти е храната? — попита ме Джо Лин, докато развиваше своята.

— Не си взех нищо.

— Искаш ли?

Поклатих глава.

— Не съм много гладна.

— Не ти — отвърна ми тя и аз изкрещях, когато една тънка ръка се протегна над предната облегалка.

Извъртях се и видях момичето с посинените ръце да ме гледа с широко отворените си, уплашени бледозелени очи.

— За бога, гледай къде караш — скара ми се Джо Лин с лукава усмивка. — Да ни претрепеш ли искаш?

Стиснах кормилото колкото сили имах, по-скоро за да не удуша сестра ми, отколкото от гледна точка на безопасността. Не беше ли ми казала преди малко да не си пъхам носа в чуждите работи? А тя какво правеше, като качваше това непознато момиче в колата? Не знаеше ли колко опасно беше да се взимат стопаджии?

— Това е Патси — каза сестра ми, запознавайки ни. — Патси, това е сестра ми Кейт.

— Здравей, Кейт — отвърна момичето, отхапа една голяма хапка от сандвича на сестра ми и отпи голяма глътка от кока-колата, преди да й ги подаде обратно. — Благодаря, че ме качихте.

— Докъде искаш да те закараме? — успях да попитам и се намръщих, когато видях как сестра ми лапна сламката, която непознатото момиче току-що бе пуснало.

— Където и да е — изръмжа тихо Патси. — Няма кой знае какво значение.

— Приятелят на Патси я зарязал насред път — обясни Джо Лин.

— Тъпанар — добави Патси.

— Къде живееш? — попитах.

Тя повдигна рамене.

— Не знам — отвърна. — В момента вероятно никъде.

Този отговор беше повече от незадоволителен.

— Откъде си?

— От Форт Уорт.

— Форт Уорт? Форт Уорт, Тексас ли?

— Бая път е изминала, Кати — намеси се сестра ми. — Трябва да й се даде сребърна звезда.

— Как си стигнала дотук? — попитах, като се помъчих да сваля гласа си до нормалния регистър.

— С кола — дойде вялият отговор. Патси се пресегна и сграбчи цяла шепа картофки от кутията, която сестра ми й подаваше през рамо.

Видях в огледалото как се отпусна назад и ги натъпка в устата си, после разтърка посинените си ръце и затвори силно очертаните си с черен молив очи.

— С приятеля ти ли? — попитах, въпреки че сестра ми ми направи гримаса да си мълча.

— Да, идиотът му с идиот.

— Ами родителите ти?

— Кейт, това не ти влиза в работата — прекъсна ме Джо Лин.

— Родителите ти знаят ли къде си? — настоях.

— На тях не им пука къде съм.

— Сигурна ли си?

Патси се разсмя, но смехът й беше изкуствен и в него отекна болка.

— Не съм виждала баща си от дете, а майка ми си има нов приятел и друго бебе. Тя вероятно дори не е забелязала, че ме няма.

— Кога си избягала?

— Преди две седмици.

Мигновено се сетих за Ейми Локаш, представих си майка й, Дона, как пристъпва плахо с насълзени очи прага на кабинета ми в деня на първото й посещение.

— Обаждала ли си й се? Тя знае ли, че си добре? — Дори и без да поглеждам към Патси, можех да видя смесицата от предизвикателство, самота и глупава гордост, която изкриви нежните й черти.

— Не съм й се обаждала.

Не смяташ ли, че трябва? — искаше ми се да изкрещя, но не го направих, защото знаех, че това само щеше да накара момичето да се затвори в себе си.

— Иска ли ти се? — попитах вместо това.

Патси не ми отвърна нищо в продължение на няколко секунди.

— Не знам. — Тя облегна глава на задното стъкло.

— Какво те спира просто да вдигнеш телефона и да се обадиш у дома, да кажеш на майка си, че си добре? — попитах.

— Какъв смисъл има? — отвърна ми кисело Патси. — Тя само ще ми се разкрещи и ще ми каже, че се е оказала права за Тейлър.

— Това ли те спира?

— Не искам да го слушам отново.

— А оказа ли се права за Тейлър?

— Да — чу се едва доловимо измърморване от задната седалка.

— Е, значи ще оставиш Тейлър да се смее последен, така ли? — попитах, след кратка пауза.

— Тейлър е тъпият идиот, нали така? — попита Джо Лин и аз й се усмихнах признателно за деликатната намеса.

— Може и да й се обадя — каза Патси и се пресегна за още картофки. — Ще видя.

— Просто й се обади да й кажеш, че си жива и здрава — продължих, като отново се сетих за Дона Локаш. Колко лесно това можеше да е нейната дъщеря. Помолих се същата лудост да е обхванала и Ейми и сега тя да се вози на стоп из страната, без да си дава сметка за болката, която причинява, за страданието, което е оставила зад гърба си. Но да е жива.

Преглътнах внезапния изблик на сълзи, който напираше в мен, когато си дадох сметка, че децата ни се превръщат в извънземни за нас. И-Ти[1], обади се у дома, помислих си.

През следващите няколко минути никой не проговори. Джо Лин правеше мехурчета с остатъка от кока-колата си в такт с Гарт Брукс и Шаная Туейн, като от време на време подаваше чашата си към задната седалка, заедно с онова, което беше останало от картофките и сандвича със сирене. Мирисът на бърза закуска се просмука в колата, попи в седалките като вода в почвата и остана дълго, след като храната беше изядена, за да ми напомня, че не бях яла от обяд. Вероятно трябваше да хапна, когато имах такава възможност. Щяхме да стигнем до мотела в Старк чак около полунощ.

— Хей — изведнъж изкрещя Патси и протегна ръка през предните седалки, пръстът й сочеше встрани от пътя. — Следващата отбивка е за Дисни Уърлд.

— Ние не отиваме в Дисни — отвърнах аз.

— А къде отивате? — Това, че можеше да отиваме някъде другаде, явно изобщо не й беше минало през главата.

— Тръгнали сме към Старк — казах.

— Старк ли? Това пък къде се намира?

— В Брадфорд Каунти, между Гейнсвил и Джаксънвил — доуточни сестра ми.

— Не искам да ходя в Старк — заяви Патси и в този миг ми прозвуча точно като Сара. — Искам да отида в Дисни. Натам бяхме тръгнали с Тейлър, когато се спречкахме толкова глупаво.

— Защо не дойдеш с нас вместо това? — предложих. — Ще можеш да се обадиш на майка си от мотела…

— Искам да отида в Дисни — настоя Патси. — Затова дойдох във Флорида. Просто спрете и ме оставете да сляза. Мога да продължа на стоп.

— Не знаеш ли колко е опасно да се возиш на стоп! — започнах, но после спрях. Имаше ли изобщо смисъл да споря с нея, да се опитвам да я вразумявам, да я разубеждавам? Дадох мигач, отбих встрани и спрях.

— Не смятам, че идеята е добра — намеси се изведнъж Джо Лин. — Искам да кажа, пълно е с ненормалници, които само чакат да качат някое младо момиче. — Дори и да съзнаваше колко нелепо звучеше подобен съвет от нейната уста, Джо Лин с нищо не го показваше.

— Ще се оправя — настоя Патси с цялата наглост на младостта. — Благодаря за возенето, за храната и за всичко. — Тя отвори вратата и слезе. — Ще се обадя на майка, след като се повозя на „Карибските пирати“.

— Непременно го направи — отвърнах и видях в огледалото как Патси вдига палец във въздуха. Отдалечихме се, преди да видя дали някой ще я качи.

— Как можа да я оставиш да го направи? — сопна се сърдито сестра ми, придобивайки майчинския манталитет, който по право се падаше на мен. — Как можа да я оставиш да слезе просто така?

— Какво, насила ли да я държа? Мисля, че това се нарича отвличане.

— Тя е малолетна, за бога. Как можа да я оставиш да си отиде просто така? Не се ли притесняваше, че може да й се случи нещо?

Сетих се за Ейми Локаш, за Сара, за Мишел, за майка ми, дори за Джо Лин. Всичките жени в живота ми се изредиха набързо пред очите ми, като последен спомен на някой давещ се.

— Не можеш да спасиш всички — отвърнах аз.

[1] ET — инициалите на английския израз за извънземен Extra Terrestrial, с които е известен героят от филма на Спилбърг „Извънземното“. — Бел.пр. ↑

Двайсет и първа глава

На следващата сутрин точно в осем и половина тръгнахме от мотела за затвора. Свиждането беше от девет до три и Джо Лин бе твърдо решена да не пропусне нито минута от тези шест часа. Въпреки че затворът беше само на шестнайсет километра западно от Старк по шосе №16, тя ме беше предупредила, че отивали двайсетина минути, за да преминеш през всичките врати и проверки, което означавало, че на всяка цена трябвало да тръгнем от мотела в осем и половина.

Джо Лин ме събуди в седем и половина сутринта. Вече си беше взела душ и си бе сложила бяла мини поличка и изрязано бюстие, гримът й беше безупречен, косата сресана настрани. Аз се запрепъвах из крещящо обзаведената стая с тъмночервени плюшени завеси и морави покривки за леглата, удивена от това колко здраво съм спала. За пръв път от месеци действително бях спала през нощта — никакви сънища, никакви ставания до тоалетната. Дали защото бях толкова уморена както психически, така и физически от дългото шофиране от Палм Бийч дотук? Или защото ме беше страх да отворя очи пред настъпващия нов ден? Или пък заради декора — почудих се, влязох под душа и оставих изненадващо успокояващия порой гореща вода да ме обвие.

— Побързай — подканваше ме Джо Лин, докато закопчавах ципа на морскосините си панталони и ровех в сака за оранжевата си блуза. — Това ли ще си облечеш? — попита ме тя и се разсмя.

— Има ли му нещо?

— Не, чудесно е. — Сестра ми отново се разсмя, докато ме наблюдаваше как си закопчавам копчетата и набързо се сресвам. Поколебах се дали да не си сложа малко руж и леко червило, после се отказах. Джо Лин вече ставаше нетърпелива, а освен това не исках никого да впечатлявам. — Ще спрем по пътя да вземем един „Ег Макмъфин“ — каза тя, като грабна хладилната чанта със сандвичите със сирене и пилешка салата, които собственоръчно беше приготвила и които, според думите й, Колин много обичал, и ме повлече от стаята към колата.

Вероятно защото се бяхме движили през нощта, не бях забелязала колко драстично се е променил пейзажът след отклонението по магистрала 301. Сега видях, че тук, в сърцето на провинциална Флорида, селскостопанските ферми и пършивите борове бяха заменили портокаловите горички и великолепните палми от Югоизточното крайбрежие.

— Не знаех, че тази част е толкова бедна — казах почти несъзнателно, докато се отправяхме по шосето към затвора. Джо Лин беше зад волана.

— Прилича малко на дълбоката провинция на Джорджия — съгласи се тя и аз се запитах кога за последен път беше виждала дълбоката провинция на Джорджия.

— Толкова е горещо! — възкликнах. Опитах се да намеря радиостанция, която да предава нещо друго, освен последните селскостопански новини. Въздухът наоколо ме притискаше със зловонието си като удавник, провесил се на раменете ми. Чух рев и извърнах глава, почти с очакване да видя гребена на огромна приливна вълна зад гърба си, но вместо това видях масивен трактор с ремарке да навлиза в съседното платно и да се приближава застрашително близо до нас.

Джо Лин погледна и махна на шофьора и спътника му, които буквално се бяха провесили от прозореца, за да огледат по-добре голите крака на сестра ми.

— Обичам да им пълня очите — сподели тя, докато отминаваха.

— Мислиш ли, че е уместно? — попитах, без да чакам, нито да държа да получа отговор.

Пътят навлезе в една широка равнина. Отстрани пасяха крави, някои бяха прави, други лежаха на земята.

— Може да завали — отбеляза Джо Лин.

Погледнах през прозореца към безоблачното синьо небе. Горещината отскачаше на вълни подобно на камъчета от шосето покрай покрива на колата.

— Да вали ли?

— Ако всички крави са прави, това означава, че ще бъде слънчево. Ако всичките лежат, значи ще вали. Ако някои са прави, а други лежат, тогава времето ще бъде променливо.

— Това пак ли го научи от управителя на мотела? — попитах аз.

— Не — отвърна ми тя, — от татко.

Помъчих се да не показвам изненадата си от внезапното намесване на втория ми баща в разговора.

— Понякога ме водеше на разходка с колата и гледахме всичките тези крави как пасат, също като ония там, и той ми казваше, че ако всички крави стоят прави, щяло да бъде слънчево, а ако лежат на земята, е, знаеш вече. Между другото, тези крави са собственост на затвора.

— Това затворници ли са? — попитах, като изведнъж забелязах мъжете, които работеха на малки групички покрай пътя, надзиравани от униформени пазачи със слънчеви очила и пушки.

— Не сме в страната на вълшебника от Оз — отвърна Джо Лин, развеселена от притеснението ми.

Изведнъж отпред изникна затворът, по-точно два затвора, по един от всяка страна на рекичката, гръмко наречена Нова река, която разделяше областите Юниън и Брадфорд. Изправителното заведение на Юниън се намираше на левия бряг, Щатския затвор на Флорида — на десния, всеки един обозначен с огромни табели пред двойния ред телени огради, завършващи с бодлива тел отгоре. Различаваха се и по цвят: затворът на Юниън представляваше поредица от бетонни сгради, боядисани в безлично бежово; Щатският затвор на Флорида беше в гадно пастелно светлозелено.

Джо Лин паркира колата на предназначения за целта паркинг, загаси двигателя и пусна ключовете в сламената си чанта.

— Пристигнахме — каза важно тя и отвори вратата. — Всички да скачат в басейна.

Последвах Джо Лин към главния портал. Хладилната чанта се удряше в дясното й бедро. Вървяхме с бърза крачка, за да избегнем рояците настойчиви насекоми, като си давахме сметка за пазача, който ни гледаше с пушка в ръка от наблюдателницата високо над главите ни. Когато наближихме, вратите се отвориха и ние влязохме. Незабавно се затвориха зад нас. Мигновено ме сви стомахът. Втора врата се плъзна шумно пред нас, подканяйки ни навътре. Влизаме в ада, помислих си, и чух как и тя се затръшва шумно зад нас, докато следвах сестра си надолу по бетонната алея към двойните порти на самия затвор.

Не си спомням да съм отваряла врата, нито дори да съм прекрачвала широкия праг. Всичко, което си спомням, е, че се озовах в една тясна чакалня с лице към огромен мъж в малка затворена кабина, който седеше пред покрит с множество копчета пулт и се усмихваше, докато Джо Лин се приближаваше уверено към него.

— Здравей, Том — весело го поздрави той.

— Здравей, Джо Лин, как си днес?

— Отлично, Том — отвърна Джо Лин. — Запознай се със сестра ми, Кейт.

— Ей, здравей, Кейт — махна ми Том.

— Ей, здравей, Том — отвърнах в отговор, изненадана, че хората наистина могат да говорят по този начин, че аз самата говоря така.

— Знаеш процедурата — каза Том на Джо Лин.

— Разбира се — отвърна Джо Лин, като му подаде торбата си и хладилната чанта.

В продължение на десет минути Том огледа поотделно всяко нещо във всяка една чанта. Провери съдържанието на хладилния сак, всъщност разви сандвичите със сирене и ги натроши на малки парчета, отвори половинките с пилешка салата, за да надникне вътре, преди да премине към дамските ни чанти, като разгледа внимателно шофьорските ни книжки, сякаш се опитваше да запамети цялата налична информация и внимателно ни сравни със снимките, макар че явно познаваше сестра ми от по-раншните й визити.

— Всяка седмица го прави — прошепна Джо Лин под непрекъснатото тряскане на решетки.

— Радвам се, че те видях отново — каза Том на сестра ми, като ни махна към трета метална врата с метален детектор. — Приятно ми беше да се запознаем, Кейт.

Трябваше да си оставим обувките, коланите, ключовете, слънчевите очила и всякакви химикалки и монети, които имахме. Когато най-после преминахме през металния детектор, друг пазач ни изпроводи до нова шумно затръшваща се врата надолу по един дълъг жълто-бежов коридор, покрит с излъскан линолеум.

— Затворниците го лъскат всеки божи ден — сподели Джо Лин.

Направихме няколко крачки, стигнахме до нова врата, пазена от пазач в стъклена будка, и изведнъж се озовахме в центъра на затвора, в едно разклонение с четири коридора, наречено „Голямо централно крило“. Отдясно зад решетките до тавана се намираха килиите на затворниците.

— Тук е и електрическият стол. — Джо Лин посочи през решетките към затворената врата в дъното на широкия дълъг коридор.

Покрай нас минаха няколко затворника на път за пералнята на затвора, облечени в затворнически гащеризони и сини дочени ризи.

— Ние сме насам — направи ми знак Джо Лин и последвахме друг пазач към тъй наречената „алея за посетители“, встрани от главния коридор.

В носа ме удари истинско многообразие от кухненски миризми, като всяка се смесваше с предишната, променяйки я до неузнаваемост.

— Намираме се в същото крило, в което са кухнята и столовата — уведоми ме Джо Лин. — Всъщност, така наречената „алея за посетители“ е бивша столова. Ще видиш, че изглежда също като училищен стол.

Беше права. Помещението бе просторно, безлично, пълно с около трийсет-четирийсет маси и столове от неръждаема стомана. Единственото нещо, което го отличаваше от училищен стол, беше фактът, че масите и столовете бяха завинтени за земята.

— Виждаш ли автомата за вода ей там? — попита ме Джо Лин и посочи с пръст към големия стъклен автомат в единия ъгъл на стаята.

Кимнах.

— Дръж го под око — посъветва ме тя.

— Защо? Прави ли нещо?

— Почакай, докато дойдат затворниците и ще видиш. — Погледна си часовника и посочи вляво. — Всеки момент ще ги доведат. Би ли ме извинила, трябва да отида до едното място — заяви ненадейно сестра ми, постави хладилната чанта на една от масите и бързо се запъти към тоалетните отвън, пред вратата.

Огледах се наоколо, като се преструвах, че просто изучавам обстановката, но всъщност съсредоточих вниманието си върху останалите мъже и жени, които очакваха пристигането на своите приятели и близки. Бяхме около дузина, жените надминаваха мъжете по брой в отношение три към едно, черните бяха повече от белите вероятно в същата пропорция. Всички млади жени бяха облечени в рокли, а не в панталони, въпреки че никоя не беше облечена толкова предизвикателно, колкото сестра ми. Една по-възрастна чернокожа жена, в черно от главата до петите, чак беше трудно да се различи къде свършва кожата и къде започва роклята й, плачеше тихо на рамото на съпруга си; друга жена, чиито устни бяха пронизани от множество малки златни халки и чиито ръце бяха татуирани с множество мастиленосини татуировки, се разхождаше нетърпеливо напред-назад пред съседната маса.

— Добре ли си? — попитах сестра си, когато се върна. Изглеждаше леко зачервена.

— О, естествено.

— Така побягна, че се притесних да не ти е станало лошо.

Тя разсея загрижеността ми с рязко отмятане на китката.

— Просто трябваше да взема нещо.

— Да вземеш нещо ли?

Джо Лин се пъхна в един от столовете и се облегна с лакти върху неръждаемата маса, като ми кимна да седна на мястото срещу нея.

— Донесох на Колин малък подарък — прошепна тя, без да сваля поглед от пазача, който стоеше до вратата.

— Подарък ли?

— Шшт! По-тихо говори.

— Какъв подарък? — Пред очите ми затанцуваха пистолети, наврени в сутиени и ножове, скрити в обилно намазани блатове на торти, макар и да знаех, че това е абсурдно. Бяхме преминали през два детектора за метал и в хладилния сак на Джо Лин нямаше нищо друго, освен сандвичи със сирене и пилешка салата. Не бях забелязала и никакви подаръци, докато Том претърсваше дамската й чанта. — Какъв подарък? — попитах отново.

Сестра ми бръкна в сламената си чанта и издърпа нещо, като внимаваше да не я види пазачът. Когато се увери, че никой не я гледа, разтвори дланта си и ми показа стегнат овален пакет, пълен с пет-шест навити на ръка цигари.

— Марихуана?!

— Шшт! — Тя мигновено пъхна флакона в чантата си. — Трябва ли все да крещиш?

— Да не си се побъркала? — попитах. — Да носиш подобно нещо тук.

— Ще бъдеш ли така любезна да говориш по-тихо и да престанеш да се държиш като глупава ученичка? Всички го правят.

Разтревожено се озърнах наоколо, черната жена плачеше на рамото на съпруга си, момичето с продупчените устни и татуировките се разхождаше нервно зад съседната маса.

— Как го пренесе през пазачите? Том претърси чантите ни с лупа.

— Натъпках го в долната чанта — каза тя и се изкикоти. — Затвори си устата, да не ти влезе някоя муха.

— Във влагалището си ли?

— Във влагалището си — повтори тя, като присви презрително устни. — Господи, Кейт, кой, освен теб, използва думи като „влагалище“ в днешно време?

— Не мога да повярвам.

— Ще ти падне шапката, когато разбереш какво става по места като тези.

— Но как Колин ще ги отнесе в килията си?

— Повярвай ми, не ти трябва да знаеш.

— Мисля, че ще повърна.

— Не можеш да повръщаш сега. Ето ги, идват. Запомни, не изпускай от поглед автомата за вода.

Бързо погледнах от вратата към охладителя за вода и обратно към вратата, когато няколко пазачи — високи, едри и смътно заплашителни — вкараха група от около десетина мъже в помещението. Всички бяха облечени в еднакви затворнически дрехи с едно забележимо изключение — Колин Френдли. Също като мен, той носеше сини панталони и оранжева риза.

Сега разбрах защо Джо Лин се беше разсмяла при избора ми на дрехи. Оранжевите ризи отличаваха осъдените на смърт затворници от останалите.

Пръстите ми притеснено се вдигнаха към деколтето на оранжевата ми блуза, докато гледах как сестра ми скача от мястото си, за да прегърне осъдения на смърт сериен убиец, как ръцете му се плъзгат надолу да я хванат за дупето и дланите му повдигат подгъва на късата й пола, разкривайки за миг закръглените половинки на голия й задник. В този миг разбрах, че когато Джо Лин бе освободила тялото си от скритата контрабандна стока, тя се беше освободила и от гащите си.

— О, господи! — простенах, когато те се разделиха и се приближиха към мен.

Колин Френдли изглеждаше по-висок, отколкото ми се бе сторил в съда, и някак си отслабнал, определено обаче беше по-мускулест. Вероятно тренираше, помислих си, докато ставах разтреперана на крака, стиснала решително ръце отстрани, опитвайки се да реша как да реагирам, когато ми подадеше ръка.

Не ми подаде.

— Колин — каза сестра ми, както беше увиснала на ръката му. — Искам да те запозная със сестра ми Кейт. Кейт, това е Колин, мъжът на моя живот.

— Приятно ми е да се запознаем, Колин — отвърнах спокойно аз. — Сестра ми непрекъснато говори за теб.

Или нещо от сорта. Честно, не съм съвсем сигурна какво беше казано тази сутрин или през по-голямата част от времето, докато бяхме заедно в така наречената „алея за посетители“. Часовете се изнизват в съзнанието ми с бързината и жестокостта на внезапна атака. Откъслечно си спомням разговора ни, няколко думи оттук-оттам, някоя смразяваща реплика, повечето теми се смесват, часовете се сливат.

— Не си приличате особено — казваше Колин, докато сядахме. Колин и Джо Лин се настаниха отсреща, с ръце един на друг в скута, въпреки изричните разпореждания, забраняващи всякакъв допир. На затворниците се позволяваха прегръдки за добър ден и довиждане, нищо междувременно, но тримата пазачи се правеха на разсеяни и наоколо се разиграваха неприлични сцени, повечето от които се опитвах да не забелязвам.

— От различни бащи сме — отвърнах му аз.

— Джо Лин ми каза.

— Не е ли най-страхотният мъж, който някога си виждала? — разкикоти се като ученичка Джо Лин и се наведе към него. Гърдите й се отъркаха в ръката му и тя отметна един тъмен кичур от високото му чело.

Той се разсмя заедно с нея.

— Ти си най-страхотното нещо, което някога съм виждал, това поне е сигурно — отвърна й той, без следа от притеснение, сякаш мен изобщо ме нямаше, сякаш бяха сами в стаята. — Не можеш да си представиш как ми завиждат всички, като знаят, че всяка неделя ме чака най-красивата и най-сексапилната жена на света.

— Сложила съм си любимото ти бельо — подхвърли тя и аз си поех дълбоко въздух, когато видях как ръката му се плъзва под късата й пола и как в студените му сини очи се прокрадва усмивка.

— Надявам се, че добре ще се грижиш за по-малката си сестра — каза той, без да ме поглежда, — докато изляза оттук.

Нищо не отвърнах, опитах се да отклоня поглед, но видях, че и по останалите маси се опипват.

— Погрижи се да се храни добре, да се движи и да спи достатъчно.

— Не бива да се тревожиш за мен — каза Джо Лин. — Имаш си достатъчно грижи тук с всичките тези перверзници.

Той се разсмя.

— Да, тук си имаме всякакви. Содомити, педерасти, некрофили, манафи. Има дори образи, които си пият собствената урина и си ядат лайната. Един обича да се маже целия с лайна. Не съм виждал по-отвратителен тип. Стоя далеч от него.

— Колин сега се намира в коридор „Р“ — обясни Джо Лин, като погледна за миг към мен, — но в началото, когато дойде, го бяха настанили в крило „К“, където държат всички ненормалници. Адвокатът на Колин го измъкна доста бързо.

— Ужасно място — съгласи се Колин и поклати глава. Ръката му изчезна още по-навътре под полата на сестра ми. — Тук в общи линии не ме тормозят.

— Колин ги е оставил да си мислят, че е виновен — поясни сестра ми.

— Хитро — промърморих аз.

— Преимуществото на това да си осъден на смърт е, че си имаш отделна килия.

— Какъв късмет — отвърнах.

Колин бавно извърна глава към мен, очите му ме пронизаха, също както се пронизва пеперуда с игла.

— Сестра ти ми каза, че имаш доста саркастично чувство за хумор. Сега разбирам какво е имала предвид.

Не отвърнах нищо, изненадана и сащисана, че сестра ми ме бе обсъждала до такива подробности.

— Не ме харесваш, нали? — попита ме той след малко, отне ми известно време, за да осъзная, че говори сериозно.

— Това изненадва ли те?

— Разочарова ме — отвърна ми Колин.

— Ти си осъден за убийства — напомних му.

— Той е невинен — намеси се Джо Лин.

— Аз съм невинен — повтори той и очите му просветнаха.

Кимнах и замълчах.

— Донесох ти подарък — каза Джо Лин напевно, докато си ядяхме сандвичите. Кимна към чантата си.

— И аз ти донесох нещо — отвърна й Колин и бръкна в джоба на сините си панталони.

Джо Лин се разписка от удоволствие, когато той измъкна цял куп писма.

— О, чудесно, писма от почитателки — възкликна възторжено тя и кикотейки се, отвори първото. — „Скъпи Колин — зачете на глас, — ти си най-красивият мъж, когото съм виждала. Очите ти са като сапфири, образът ти наподобява този на гръцки бог.“ Образът? Това е една от твоите думи, Кейт. — Тя се разсмя. — Не те ли кефи? — Разкъса следващото. — „Скъпи Колин, не се отчайвай. Ако приемеш Исус и го носиш в сърцето си, Господ ще ти прости греховете и престъпленията.“ Тъпа жена — отсече Джо Лин. — Колин не е извършил никакви престъпления. — Отвори друго писмо, чете наум в продължение на няколко минути. — О, това засега е най-хубавото. Слушай, Кейт. Все едно ти си го писала. „Скъпи Колин, аз съм петдесетгодишна с кестенява коса и кафяви очи и приятелите ми казват, че съм запазила фигурата си.“ — Тя погледна вещо към мен. — „Знам, че съм омъжена жена с любящ съпруг, но истината е, че единственият мъж, когото желая, това си ти. По цял ден и по цяла нощ мисля за теб. Копнея да те притисна към гърдите си, да те прилаская в прегръдките си, да ти дам цялата любов, от която те е лишила майка ти.“ Какво ще кажеш, Кейт?

— Мисля, че на жената й трябва бебе, а не мъж — отвърнах, смущението изби по бузите ми наместо ружа, който не бях сметнала за необходимо да си сложа.

Джо Лин върна обратно писмата на Колин.

— Благодаря ти, че ми ги показа, зайченце.

— Знаеш, че нямам тайни от теб.

— Само не отговаряй на тези откачалки — предупреди го Джо Лин.

— Изобщо не трябва да се тревожиш за това, мила — отвърна й той.

— Знам. Обичам те.

— Не и наполовина толкова, колкото аз теб.

— Гледай! — изсъска ми изведнъж Джо Лин през масата, като посочи с брадичка към автомата за вода в отсрещния ъгъл на стаята.

Видях как един от затворниците се напъха зад него с жена си, друг затворник с неговата жена пък застана отпред, вероятно за да ги прикрие, да ги пази или просто, чакайки реда си. Няколко секунди по-късно автоматът започна да се клати, водата вътре се плискаше наляво-надясно като вълни на развълнувано море.

— Какво ще стане, ако ги хванат? — попитах.

— Прекалено много се тревожиш за последствията — отвърна Джо Лин. — Освен това Щатът си е виновен, че не позволява визити на съпружески начала.

— Мъжът си има своите нужди — заяви Колин Френдли и стисна бедрото на сестра ми.

— Ти не си… — започнах, после спрях, като реших, че не държа да знам.

— Не съм ходила да си пийна вода? — подразни ме тя. — Не, не сме. Поне не още.

— Пазим се за първата ни брачна нощ — допълни Колин и двамата се разсмяха.

Скочих на крака, макар и да не бях сигурна какво се канех да направя. Един от пазачите ме погледна и присви въпросително очи. Усмихнах се, престорих се, че се протягам, после отново седнах.

— Определихте ли датата?

— Не. Има още много неща за уреждане. Кръвни проби и тем подобни. Но ще е скоро — увери ме Джо Лин.

— Толкова е просто да се ожениш, а те го правят толкова трудно. — Колин поклати глава в израз на удивление. — Пита ли вече сестра ти?

— Какво да ме пита?

— Дали ще ни станеш свидетел — каза с надежда в гласа Джо Лин.

Преглътнах с усилие, отвърнах поглед и се опитах да не избухна в сълзи. Не можеше да говори сериозно, помислих си, макар и да знаех, че е така.

— Не смятам, че идеята е добра.

— Защо не поразмислиш малко — посъветва ме Колин, впил поглед в мен. — Ще сме ти благодарни за подкрепата.

— Аз пък ще съм ти благодарна да разбера какво се е случило с Ейми Локаш — казах, с което шокирах не само сестра си и така наречения й годеник, но и самата себе си. Бях възнамерявала да попитам за Рита Кечъм, а не за Ейми. Явно подсъзнанието ми си имаше собствен план.

— Ейми Л-локаш ли? — За пръв път през целия ден Колин заекна.

Джо Лин извъртя очи в израз на отвращение.

— Какво се опитваш да измъкнеш, Кейт? Коя, по дяволите, е Ейми Локаш?

— Седемнайсетгодишно момиче, изчезнало преди около година. Помислих си, че може да знае нещо за нея.

— Това е нелепо — побесня сестра ми. — Колин, не трябва да отговаряш на никой от тъпите й въпроси. — В следващия миг Джо Лин се беше измъкнала от мястото си и се отправяше към тоалетната, като, докато вървеше, оправи полата си отзад.

— Не е ли най-сладкото нещо, което някога си виждала?

— Защо не оставиш сестра ми на мира?

— Кажи „моля“ — отвърна ми тихо той.

— Какво? — Вероятно не бях чула правилно.

Той се извърна към мен.

— Чу ме, кажи „моля“. — Ъгълчетата на устните му се изкривиха в едва доловима усмивка. — Кажи „много те моля“.

Не казах нищо.

— Искаш да оставя сестра ти на мира, трябва да направиш нещо в замяна. Кажи „много те моля“. Хайде, кажи го.

— Да ти го начукам — казах вместо това.

Той се разсмя и прокара език по горната си устна.

— Всяко нещо с времето си.

Тялото ми мигновено изстина. При спомена за наскорошните ми кошмари сърцето ми започна бясно да бие, ускореният пулс достигна до съзнанието ми шумно и неумолимо като масивен трактор с каросерия. Така силно отекваше в ушите ми, че едва чувах собствения си глас.

— За теб всичко това е някаква извратена игра, нали?

— Не си играя, винаги залагам на сигурно.

— Ти ли уби Ейми Локаш? — попитах, опитвайки се да запазя самообладание.

Колин Френдли се наведе към мен и облегна лакти върху масата.

— Готино хлапе, с лунички и малка пластмасова шнолка в косата?

Потърсих опора в масата, усетих колко студена е в сравнение с дланите ми.

— О, господи! — Помислих си за Дона Локаш и се запитах дали ще ми стигне куража да споделя с нея истината за съдбата на дъщеря й.

— Та тя е била още дете, за бога. Как си могъл да я убиеш?

— Е, нали знаеш какво казват — отвърна ми Колин провлечено. — Може ли да му се пусне кръвчица, значи е готово за ножа. — Той направи пауза, оставяйки ми няколко секунди, колкото да осмисля последната му гнусотия. — Познаваш ли парка „Принц Джон“?

Поклатих глава, бях прекалено вцепенена, за да направя нещо повече.

— Наистина много хубав парк. Малко по̀ на изток от Конгреса, между езерото Уорт и Лантана Роуд. Трябва да отидеш някога. Има скари за барбекю, пейки за пикник, алея за велосипедисти, дори игрище. Наистина много приятно място. Пада се отдясно на езерото Озбърн. Знаеш ли къде се намира езерото Озбърн?

— Не.

— Жалко. Доста голямо езеро е. От онези дългите и криволичещите. С множество малки мостчета. Много е живописно. Можеш да ловиш риба от брега. Или да си наемеш лодка. Непременно трябва да го направиш някога, Кейт. Да си вземеш една лодка под наем и да се поразходиш до средата на езерото, където е най-дълбоко.

— Какво искаш да кажеш?

— На дъщерите ти наистина ще им хареса — каза той и се усмихна широко. — Имаш дъщеря на възрастта на Ейми, нали? Много хубаво момиче, ако не ме лъже паметта. — Сдържах дъха си. — И едно по-малко. Мишел, нали така? Може би един ден, ти, аз, Сара и Мишел бихме могли да отидем заедно да се позабавляваме. Никога не съм чукал едновременно майка и дъщеря.

— Копеле мръсно! — изръмжах.

— Така казват.

— Надявам се да се пържиш в ада!

Той се усмихна.

— Това означава ли, че няма да дойдеш на сватбата?

Не си спомням какво точно му отговорих, ако изобщо съм казала нещо. Искаше ми се да се нахвърля върху него, да смажа лицето на този отвратителен кретен, да го смачкам от бой. Вместо това избягах от стаята, безпомощна като жертвите му. Плачех, докато тичах към паркинга. Рояци от мушици кръжаха около лицето ми, чайките грачеха над главата ми, започна леко да ръми. Когато Джо Лин се появи, малко след три часа, вече бях вир-вода, оранжевата блуза лепнеше за ръцете ми, а косата ми се беше усукана отстрани, подобно на водорасли.

— Кравите се оказаха прави — каза сестра ми, като отключи вратата на колата. Не продумахме и дума повече през целия път до дома.

Двайсет и втора глава

Четири дни по-късно стоях на брега на езерото Озбърн и наблюдавах как полицията претърсва мястото с малки, плоскодънни лодки. Водолази със съответната екипировка се гмуркаха във водата през по-голямата част от сутринта.

— Какво търсят? — приближи се една жена до мен и ме попита.

— Не знам — отвърнах искрено. Ейми Локаш беше изчезнала и вероятно почиваше във водния си гроб вече повече от година. Какво се надяваше да открие полицията?

Освен ако Колин Френдли не бе окачил тежест на трупа или не го беше циментирал, тялото на Ейми би трябвало да изплува на повърхността няколко дни след удавянето. Никакъв труп не бил намиран, побързаха да ме уверят от полицията, когато съобщих за разговора си със серийния убиец.

— Той просто си играе с вас — каза ми един от полицаите. Но въпреки всичко се съгласиха да претърсят мястото.

По принцип близо до сцената на местопрестъплението не се допускаха зяпачи, но паркът „Принц Джон“ беше обществено място, леснодостъпно от всички страни. Не можеше да се отцепи напълно района. Не бе и необходимо. Беше през седмицата, в средата на февруари. В парка имаше само няколко души: млада майка, която люлееше детето си на една люлка, без да обръща внимание на останалия свят; двама мъже, които се разхождаха, хванати за ръка, и изчезнаха веднага, щом видяха полицията; един старец, който се наливаше от картонена кутия, прекалено наквасен, за да му пука дали някой го гледа или не, и няколко души, които тичаха за здраве и които прекъснаха за малко пробега си, за да попитат какво става и после отново продължиха по пътя си.

Не знам защо отидох. Може би се надявах на някакво конкретно доказателство, което да представя на сестра си, преди да е станало прекалено късно. Може би търсех някакъв завършек за страданията на Дона Локаш. Или просто се мъчех да открия начин да се откъсна за малко от собствения си живот, който днес включваше водене на майка ми на мамограма.

До обяд водолазите бяха изплували вече на повърхността, поклащайки глава и ставаше ясно, че след като не откри нищо, освен една стара автомобилна гума и няколко различни чифта мъжки обувки, полицията се канеше да се откаже. Колин Френдли може и да беше убил Ейми Локаш, но не бе хвърлил тялото й в езерото Озбърн. От полицията се оказаха прави — беше си поиграл с мен.

Един час по-късно стоях гола до кръста и наблюдавах как вещите, но безразлични пръсти поставят първо дясната, после лявата ми гърда между две студени плочи и ги сплескват като палачинки. Усмивка за пред фотоапарата, помислих си, докато слушах бръмченето на огромния рентгенов апарат.

— Готово — каза лаборантката, като освободи гърдите ми и аз отново започнах да дишам нормално. — Изчакайте в чакалнята. Моля не се обличайте, докато не се уверя, че снимките са наред.

Напъхах ръцете си обратно в ръкавите на синята болнична роба, която висеше на кръста ми, и се запътих по коридора към чакалнята, където майка ми седеше заедно с още четири жени, всичките до една облечени в подобни роби, чакащи или реда си за снимка, или разрешение да се облекат.

— Как си, майче? — попитах, отпуснах се на мястото до нея и облегнах глава на хладната синя стена, поемайки си дълбоко въздух.

Тя ми се усмихна, погледът й бе замъглен, беше се зазяпала в една репродукция на Матис на отсрещната страна.

— Великолепно!

Въздъхнах дълбоко.

— И преди са ти правили мамограма, нали? — по-скоро заявих, отколкото попитах.

— Разбира се — отвърна ми тя.

— Не се притеснявай да кажеш на лаборантката, ако те заболи.

— Разбира се, миличка.

— По принцип изобщо не боли.

— Разбира се, че не боли.

„Разбира се“, „разбира се, че не боли“, „разбира се, миличка“, обичайното „великолепно“ — до това се свеждаха отговорите на майка ми напоследък. Макар и да беше повече, отколкото сестра ми ми бе казала, откакто се върнахме от Рейфорд. Бях се опитала да й обясня какво се беше случило, докато нея я нямаше, като предадох дословно казаното от Колин. После, както си знаех и че ще стане, трябваше да седна и да изслушам гневния изблик в негова защита: аз съм го била предизвикала, нарочно съм изкривявала думите му, преиначавала съм казаното от него. Заявих й, че е луда, тя ми отвърна, че й завиждам. Оттогава не си бяхме говорили.

Появи се лаборантката с папка в ръка. Беше висока и слаба, гъстата й червеникава коса бе прибрана отзад на конска опашка. Не изглеждаше кой знае колко по-голяма от Сара. Осъзнах, че изобщо не й бях обърнала внимание преди, въпреки интимната същност на срещата ни. За мен тя беше просто чифт ръце, както без съмнение аз за нея бях просто чифт гърди. Взехме една от друга само онова, от което се нуждаехме, нито повече, нито по-малко. Толкова е лесно, помислих си, да отделиш частта от цялото.

— Госпожа Лейтимър? — Лаборантката се огледа из тясното помещение — макар и без прозорци, атмосферата вътре не беше потискаща. Майка ми не се обади, продължи да зяпа замечтано в празното пространство.

— Госпожа Лейтимър? — повтори лаборантката.

— Мамо — казах, като я бутнах по ръката, — тебе викат.

— Разбира се. — Майка ми бързо стана, но не понечи да се приближи.

— Последвайте ме, ако обичате — подкани я лаборантката, после погледна към мен. — Вие вече можете да се обличате, госпожо Синклер.

— Резултатите отрицателни ли са? — попитах обнадеждено.

— Докторът ще ви съобщи резултатите — отвърна ми тя, както и предполагах, че ще направи. — Но снимките са добри и не се налага да ги повтарям.

Благодаря ти, Боже! — помислих си, докато наблюдавах как майка ми следва лаборантката към вратата.

— Ще те изчакам тук, майче — казах.

— Разбира се, мила — отвърна ми тя.

Преоблякох се. Оправих белия памучен пуловер върху сивите си панталони, сресах се, начервих се отново, върнах се на мястото си в чакалнята и затворих очи. Мигновено си представих подигравателната усмивка на Колин Френдли и побързах да ги отворя, като сграбчих последния брой на „Космополитън“ от масичката наблизо и се съсредоточих върху модела на корицата. Беше облечена в кралскосиня нощница на кралскосин фон, имаше дълга и тъмна коса, кестеняви страстни очи, дълбока и изобилна цепка между гърдите.

Гърди, помислих си, моите още бяха изтръпнали от наскорошното изпитание. Навсякъде само гърди.

Спомням си как, когато Сара беше на десет години, я заварих да стои пред огледалото в банята и да изучава плоския си гръден кош.

— Когато порасна — попита ме тя съвсем сериозно, — големи гърди ли ще имам, или хубави малки като твоите?

Отвърнах й, че вероятно ще са малки и не за последен път сериозно подцених по-голямата си дъщеря, чиито гърди, както се знаеше, влизаха в стаята цели пет секунди преди нея самата. Обичах да се шегувам, че ако имах големи гърди, щях да владея света. Плоска шега, би казала майка ми и щеше да е права.

Когато майка ми излезе в чакалнята, тя мигновено започна да си сваля болничната роба, оголвайки гърдите си пред сащисаните жени в помещението. Те отклониха погледи, преструвайки се, че кашлят, четат или каквото и да е там друго.

— Мамо, чакай — извиках аз, втурнах се към нея и дръпнах надолу робата. — Лаборантката не ти ли каза да изчакаш, докато се увери, че рентгеновите снимки са излезли?

Майка ми се усмихна.

— Да, май че така каза.

— Дай да поседнем за малко — поведох я към редицата тапицирани в морскосиньо кресла. — Как мина?

— Не обърнах много внимание — заяви ми тя и аз се разсмях.

— Заболя ли те?

— Не обърнах внимание — повтори майка ми и аз отново се разсмях, защото тя явно очакваше да го направя. — Не обърнах внимание — каза за трети път, после и двете замълчахме, докато лаборантката не излезе и не каза на майка ми, че снимките са наред и вече може да се облича.

— Можеш вече да се облечеш, мамо — повторих, когато тя не отговори.

Тя веднага започна да си дърпа робата.

— Мамо, не тук. В съблекалнята.

— Разбира се, мила.

Поведох я към малката съблекалня с натежало сърце, сякаш бях преглътнала нещо несмилаемо и то бе заседнало в гърдите ми, отказвайки да продължи надолу. Знаех какво ставаше. По това време вече бях изчела доста неща за болестта на Алцхаймер и от прочетеното в общи линии бях наясно какво да очаквам. Казано с две думи, моята майка се превръщаше в мое дете. Тя деградираше, постепенно губеше частички от себе си, сменяше самоличността си, също както змиите си сменят кожата. Скоро нямаше да остане нищо от жената, която някога е била. Щеше да забрави всичко — как се чете, как се пише, как се говори. Децата й щяха да се превърнат в непознати за нея, както и тя самата щеше да се превърне в непозната за самата себе си. Един ден мозъкът й просто щеше да забрави да каже на сърцето й да бие и тя щеше да умре. Щеше да остави на нас да се опитаме да съхраним парченцата, които тя беше захвърлила, и да ги наместим отново едно до друго, за да я наредим отново цялата поне в паметта си.

По онова време ми се струваше, че състоянието на майка ми се бе влошило съвсем внезапно, но като се връщам назад, виждам, че признаците се бяха проявявали от години. Тя често изглеждаше отнесена, от време на време объркана, разговорите с нея бяха ведри, но по принцип — празни. Не си спомняше разни неща, бъркаше думи, често изобщо ги забравяше.

Нима и на нас останалите не ни се случваше? — казвах си, без да обръщам особено внимание. И ако разговорите ни приличаха на метеорологичната прогноза по телевизията, какво от това? Времето, храната, здравословното състояние — вероятно това бяха най-важните теми на разговор в старческите домове. Животът й е бил достатъчно бурен, давах си сметка. Така че ако искаше да говори все за времето, беше в правото си.

Разбира се, имаше и моменти, когато беше с ума си — остроумна, на пръв поглед съвсем нормална. Тогава искриците от старото й „аз“ се появяваха, за да ни напомнят, че не е напълно изчезнала, че все още е останало нещо от нея, което се мъчи да излезе наяве. Частица от нея тук, частица от нея там. Тя ги подхвърляше около мен, подобно на трохи за гладни птици. Може би също като Хензел и Гретел се опитваше да остави следа по пътя обратно към къщи, обратно към самоличността, която бе изгубила.

— Готова ли си? — попитах след няколко минути, като почуках на вратата на съблекалнята.

Не последва отговор и аз отново почуках, после внимателно отворих вратата. Майка ми седеше по средата на малката кабинка, чисто гола, и прикриваше с ръце увисналите си гърди. Ребрата й се виждаха, плътта й бе цялата на петна, набраздена с вени, на цвят кожата приличаше на обезмаслено мляко.

— Студено ми е — каза ми тя и ме изгледа така, сякаш аз бях виновна.

— За бога, мамо, дай да ти помогна — влязох в малката кабинка, затворих вратата зад себе си и се опитах да събера дрехите й от пода.

— Какво правиш? — Гласът й бе разтревожен, на ръба на истерията.

— Опитвам се да ти намеря бельото.

— Какво правиш с мен? — попита ме тя отново.

— Шшт, мамо — успокоих я. — Всичко е наред. Просто се опитвам да ти помогна.

— Къде са ми дрехите? — изкрещя тя, извъртя се в тясното пространство и ме притисна до стената.

— Тук са, мамо. Опитай се да се успокоиш. Ето ти гащите. — Подадох й чифт големи розови гащи. Тя ги погледна така, сякаш не бяха нейни. — Просто ги обуй — подканих я, като й помогнах първо за единия крак, после за другия и ги вдигнах нагоре до хълбоците й.

Още пет минути ми трябваха за сутиена, както и за роклята с цвят на слонова кост. Когато най-накрая се измъкнахме от тясната кабинка, бях вир-вода и едва дишах.

— Добре ли си, скъпа? — попита ме майка ми, докато излизахме от сградата. — Изглеждаш малко ядосана.

Разсмях се. Какво друго ми оставаше?

— Изглеждаш ми малко ядосана — повтори тя, после зачака отново да се разсмея, така че се подчиних, макар вече да не ми беше до смях — още едно парченце се беше изгубило.

— Джо Лин ми се обади снощи — каза майка ми, докато я връщах с колата до апартамента й.

Опитах се да не прозвуча кой знае колко изненадано. Времето се бе превърнало в относителна величина за майка ми. Снощи можеше да означава всичко — предишната вечер, миналата седмица, дори миналата година.

— Така ли?

— Каза, че идната седмица щяла да се жени.

— Така ли ти каза? — Този път нямаше как да прикрия изненадата си. И удивлението също.

— Мислех, че е женена.

— Разведе се.

— Да, разбира се, че е разведена. Как можах да забравя?

— Джо Лин се жени три пъти — напомних й. — Не е лесно да запомниш всичките й бракове.

— Разбира се.

— Казала ти е, че ще се жени следващата седмица?

— Мисля, че така ми каза. За Даниел Бейкър. Добро момче.

Раменете ми увиснаха. Сграбчих здраво волана.

— Дан Бейкър беше вторият й съпруг.

— Пак за него ли ще се жени?

— Сигурна ли си, че ти е казала, че ще се жени идната седмица? — настоях.

— Ами, знам ли, май не съвсем. Мисля, че това каза, но вече не знам. Нещо случило ли се е на Даниел?

— Разведоха се.

— Развели са се? Защо? Беше такова добро момче.

— Биеше я, мамо.

— Биел ли я е?

— Да, мамо.

Очите на майка ми се изпълниха със сълзи.

— Оставили сме го да я бие?

— Нямахме кой знае какъв избор. Карахме я да го напусне. Тя не искаше.

— Не си спомням — отвърна майка ми, като удряше отчаяно с юмрук в скута си. — Защо не си спомням?

— Това е минало, мамо. Беше преди много години. Те се разведоха. Тя вече е добре.

Майка ми разтревожено погледна през прозореца на колата, пръстите й извиваха плата на роклята й.

— Какво става с мен? — попита тя, гласът й беше писклив, подобен на цвъртене на птица. — Какво става с мен?

Преглътнах, без да знам какво да кажа. Доктор Каферър бе обсъдил с нея множество вероятности, включително и болестта на Алцхаймер, но явно майка ми вече бе забравила разговора си с него. Имаше ли изобщо смисъл да повтарям всичко отначало?

— Не знаем, мамо — отвърнах й. — Затова правим всичките тези изследвания. Може да е нещо физиологично, някакъв блокаж, тумор, който да отстранят, или пък просто започваш да забравяш. Случва се с напредването на възрастта. Не означава непременно, че е болестта на Алцхаймер — доуточних, по-скоро за собствено успокоение, отколкото за нейно. — Знам колко отчайващо сигурно ти се струва, но скоро ще разберем всичко и се надявам да има начин да се справим. Нали знаеш каква е медицината, колко бързо напредва. Може да открият лекарство, преди още да са разбрали какво ти е.

Майка ми се усмихна и аз окуражаващо я потупах по ръката. Тя затвори очи и се унесе. През остатъка от пътя бях в компанията единствено на собствените си мисли. Майка ми ще се оправи, повтарях си. Проблемът е временен, не постоянен, и със сигурност не е необратим. Скоро тези рентгенови лъчи щяха да открият нещо и то щеше да е малко и напълно доброкачествено, и майка ми отново щеше да си бъде същата като преди, всички парченца щяха да се върнат на мястото си.

Спрях на паркинга пред старческия дом, загасих двигателя и внимателно разбудих майка си. Тя отвори очи и мило ми се усмихна.

— Джо Лин ми се обади снощи — уведоми ме тя. — Идната седмица ще се жени.

— Успокой се — казваше ми Лари, докато аз се разхождах нервно напред-назад пред кухненския плот.

— Моля те, не ми казвай да се успокоя.

— Сигурен съм, че госпожа Уинчъл ще размисли.

— Аз пък съм сигурна, че няма.

— Кейт, престани да се разхождаш. Дай да седнем и да поговорим.

— Какво има да говорим? — тръснах се на канапето във всекидневната, но веднага отново скочих на крака и продължих да се разхождам, този път обаче пред телевизора. — Нито си я видял. Нито си я чул. Беше непреклонна. Каза, че тя носела отговорността за останалите обитатели, че цялата сграда можела да изгори до основи.

— Преувеличава.

— Тя не мисли така. Каза ми, че ако господин Емерсън не бил подушил, че нещо гори в апартамента на майка ми, нямало да открият, че е забравила тенджерата на котлона и цялата сграда щяла да избухне в пламъци.

— На всеки му се случва да забрави котлона включен от време на време — възрази Лари, същият аргумент използвах и аз по-рано този следобед пред госпожа Уинчъл.

— Домът на „Палм Бийч“ е с комунален статут — отвърнах, повтаряйки дословно думите на госпожа Уинчъл. — А не старчески дом. Няма необходимото оборудване, за да задоволява нуждите на болни от болестта на Алцхаймер.

— Баба има Алцхаймер ли? — попита Сара, беше донесла цял куп използвана хартия в кухнята и го изхвърляше в кофата за боклук под мивката.

— Още не се знае — отвърна й Лари.

— Какво правиш? — попитах аз.

— Почиствам си стаята — отвърна ми Сара.

— Чистиш си стаята ли?

— Голяма кочина е. Няма къде да учи човек.

— Ти учиш?

— Имаме голямо контролно след няколко седмици.

— Учиш за контролно?

— Реших да опитам — отвърна ми Сара и ми се усмихна. — Баба ще се оправи ли?

— Надявам се — отвърнах й. — Междувременно трябва да й намеря ново място за живеене.

За моя най-голяма изненада, Сара се приближи до мен и ме прегърна силно.

— Всичко ще е наред, мамо — увери ме тя, така както аз самата бях уверила майка си по-рано.

Притиснах я към себе си, наслаждавайки се на допира на кожата й, и зарових лицето си в елегантната извивка на врата й. Откога не ми беше позволявала да я прегърна по този начин? Дадох си сметка колко много ми е липсвало.

— Обичам те — прошепнах.

— И аз те обичам — отвърна ми тя.

И за няколко минути изглеждаше така, сякаш всичко ще се оправи.

Двайсет и трета глава

Сряда сутринта ме завари да се наслаждавам на втората си чаша кафе в очакването на един ден, посветен единствено и само на самата мен: крайно необходим, дългоочакван масаж в десет, козметик в единайсет и половина, последван от час при фризьора ми, маникюр и педикюр. Сетих се как майка ми си беше намазала ноктите с червило, после я изхвърлих от съзнанието си. Срядата си беше моят оазис в пустинята, моят ден да се отпусна и съвзема. Струваше ми се, че не съм имала такъв ден от цяла вечност.

Телефонът иззвъня.

Подвоумих се дали да го вдигна, за малко да не го направя, но се предадох след третото позвъняване.

— Ало? — прекръстосах си пръстите, като се молех само да не ми се обажда масажистката, за да ме уведоми, че уговорката ни се отлага.

— Просто исках да ти кажа колко ми беше приятно, че се запознахме онзи ден — каза ми мъжкият глас.

— Кой се обажда? — Мускулите на гърба ми се стегнаха болезнено. Знаех вече кой е.

— Как беше е-езерото Озбърн? — попита ме Колин Френдли.

Не отвърнах нищо, очите ми инстинктивно се стрелнаха към прозорците и плъзгащата се стъклена врата.

— А как са любимите ми бъдещи племенници?

Треснах слушалката, ръцете ми трепереха.

— Върви по дяволите! — изкрещях. — Дано се пържиш в ада! Не намесвай дъщерите ми в извратените си фантазии! — Започнах да крача нервно, като се въртях наоколо на все по-малки и по-малки кръгове, докато не ми се зави свят и коленете ми омекнаха. — Не му позволявай да ти влезе под кожата — казах си на висок глас и се сринах върху креслото. Ненавиждах неподозираното влияние, което имаше върху мен. — Няма начин да се оставя да ме тормозиш — казах си и се пресегнах, канейки се да се обадя на управата на затвора в Старк, когато телефонът отново иззвъня.

Гледах го втренчено, без да помръдвам. Бавно вдигнах слушалката от вилката и смело я приближих към ухото си, като събирах сили за познатото заекване, без да казвам нищо.

— Ало? — обади се женски глас. — Ало?

— Ало? — отвърнах аз. — Госпожо Уинчъл?

— Госпожо Синклер, вие ли сте?

За миг си помислих дали да не й кажа, че е чистачката, че госпожа Синклер я няма и ще се прибере чак довечера.

— С какво мога да ви помогна? — попитах вместо това.

— Просто се чудех дали успяхте да намерите ново място за майка си? — започна тя направо, без излишни предисловия.

Любезно я уведомих, че съм подала молби в няколко старчески дома наоколо, но че в момента не разполагат със свободни места. С любезен, но твърд глас, госпожа Уинчъл ме уведоми, че трябва да продължавам да търся и ми препоръча няколко дома, в които не бях проверявала, единия в Бока, другия в Делрей. И дума не може да става за Бока, отвърнах й веднага. Беше прекалено далече. Евентуално щях да отида да огледам другия в Делрей.

— Моля ви, направете го — настоя тя. Нямаше нужда да добавя „колкото се може по-бързо“. Тонът й говореше вместо нея.

Налях си още една чаша кафе и си позволих лукса да я изпия, без да мисля нито за госпожа Уинчъл, нито за Колин Френдли. Оправих си леглото, подредих, после пренаредих четиринайсетте декоративни възглавници, които го украсяваха, опитах нови варианти, като накрая ги наредих пак по обичайния начин. Чак след това, когато вече нямаше кафе за пиене, нито възглавници за пренареждане, нито какво да се оправя повече, се обадих в старческия дом в Делрей и за мое най-голямо разочарование успях да си уговоря среща незабавно.

Денят ми отиваше по дяволите, помислих си, като неохотно отмених всичките си часове. Защо все аз трябваше да се грижа за всичко? — ядосах се. Защо и Джо Лин не поемеше част от задълженията по отношение на майка ни? Чудеше се как да си губи времето. Щом като можеше да отделя по десет-дванайсет часа, за да отиде до северна Флорида и да се върне, със сигурност можеше да отдели трийсет минути, за да отиде до старческия дом в Делрей. Както също така можеше да каже на своя психопат да остави мен и дъщерите ми на мира. Импулсивно вдигнах телефона и й се обадих, въпреки че не си бяхме говорили от злощастното ни пътуване до Щатския затвор.

— Годеникът ти ми се обади тази сутрин — казах наместо „ало“.

— Знам.

— Знаеш ли?

— Каза ми, че иска да ти се извини, ако е станало някакво недоразумение…

— Недоразумение ли? — повторих, без да вярвам на ушите си.

— Обясних му, че ще си загуби времето.

— Ако още веднъж ми се обади, ще се оплача на директора на затвора. Ще го лишат от правото му да ползва телефон изобщо — предупредих, като открих колко лесно е да се заплашва лесно уязвим човек.

— Благодаря ти, че ми се обади — отвърна ми ледено Джо Лин.

— Не съм свършила.

Тя зачака. Можех да видя как презрително извърта очи към тавана.

— Госпожа Уинчъл казва, че мама повече не може да живее на Палм Бийч Лейк.

— Е, и?

— Ами трябва да й намерим къде да живее.

Мълчание.

— Уговорих си среща в старческия дом в Делрей. Казва се „Атриум“.

— Чудесно.

— За единайсет часа тази сутрин. Реших, че трябва и ти да дойдеш.

— Няма начин.

— Просто си помислих, че може да искаш да видиш къде ще се премести майка — настоях.

— Мен ако питаш, да върви в ада.

— Джо Лин!

— Ти също.

Затвори ми.

— Джо Лин… — Още веднъж треснах слушалката. Наблюдавах я как отскочи от вилката и полетя надолу към пода, увисна на белия кабел, спирайки на сантиметри от килима, подобно на заблуден скачач от мост. — Какво ти става, по дяволите? — Вдигнах слушалката и я закачих обратно, след което се отпуснах върху леглото и се загледах през прозореца към извиващата се кокосова палма. — Защо не можах да имам нормална сестра? — изкрещях.

Продължавах да крещя и когато пристигнах в Делрей. Крещях и натисках газта, заради което бях спряна и глобена.

— Знаете ли с колко се движехте? — попита ме полицаят.

Не достатъчно бързо, помислих си.

Госпожа Съливан беше кръглолика жена с приятен глас, около шейсетте. Имаше кестенява коса и тънки като клечки крака под иначе масивното си тяло. Тя любезно ме разведе из парка, който беше добре окосен и приятно оформен, после из самата сграда: сравнително нова постройка, ниска, бяла, средиземноморска по дух. Не прилича на старчески дом, опитвах се да се убедя, като се мъчех да не позволя на болничната миризма, която се носеше по коридорите, да проникне в ноздрите ми, абстрахирах се от тихите стенания, които долитаха иззад затворените врати на някои от просторните стаи, преструвах се, че не забелязвам празните погледи и увисналите челюсти на обитателите, подредени в инвалидни колички покрай стената.

— Здравейте, господин Пърпич — поздрави весело госпожа Съливан, но не получи отговор от беловласия, беззъб старец, чието тяло беше сгърчено и свито, подобно на дънера на отдавна изсъхнало дърво.

Как бих могла да изоставя майка си на подобно място? — запитах се, докато бързах към колата си.

— Не ставай глупава — казах си на висок глас, докато се мъчех да отключа вратата. — Няма му нищо на мястото. Съвсем приемливо, по-хубаво е от онези, които видя в Палм Бийч.

Какво казвах на пациентите си, изпаднали в същото положение? Трябва да мислите за себе си. Майка ви ще бъде по-щастлива там. Ще има кой да се грижи за нея. Няма да се тревожите да не би да падне от стълбите или дали има какво да яде. Можете да продължите да живеете живота си.

Да бе. Лесно е да се каже.

Как можех да продължа да си живея живота, когато жената, дарила ме с него, изгубваше своя? Как можех да я изоставя в чистите, но стерилни коридори, да седи с часове в инвалидната количка и да гледа в празното пространство към миналото, с което вече нямаше как да се свърже, или към бъдещето, в което нямаше никаква надежда. Можеше да гасне с години по този начин, напомних си, животът й всъщност щеше да е свършил, но смъртта щеше да се точи с години. Все едно, не можех да спра да живея заради това. Но въпреки всичко тя ми беше майка и аз я обичах, без значение колко парчета липсваха от някогашното й аз. Не бях готова да я оставя да си иде.

И все пак ясно беше, че повече не може да остане там, където се намираше досега. Щом като не бях готова да я вкарам в старчески дом, тогава оставаше само една възможност.

— Чудех се какво ще кажеш, ако майка ми се премести да живее при нас за известно време — репетирах пред огледалото, като виждах как очите на съпруга ми се разширяват от тревога. — Само временно, вероятно за няколко месеца. Не повече, обещавам.

— Но теб по цял ден те няма. Кой ще се грижи за нея, докато сме на работа?

— Можем да наемем някого за през деня. Моля те, направи го заради мен.

Знаех, че ще го направи. Независимо от резервите, знаех, че накрая Лари ще се съгласи с всичко, за да ме направи щастлива.

Е, и после? — питах се непрекъснато, докато карах безцелно по улиците на Делрей. Двайсететажната сграда, в която се помещаваше радиостанцията WKEY изведнъж се изпречи пред погледа ми, подобно на мираж в пустиня. Насам ли се бях движила през цялото това време?

— Каква приятна изненада — каза ми Робърт, когато влязох в кабинета му, докато чувах как затваря вратата зад гърба ми.

Извърнах се и се хвърлих на врата му, лицето му се размаза пред очите ми, докато притискаше устни към моите, тялото ми се отпусна върху неговото с желание, което не бях и предполагала.

— Не мога да повярвам, че правя това — чух се да казвам, но думите така и не излязоха от устата ми, докато се притисках още по-плътно към него.

Той се отдръпна съвсем леко, като ме привлече към себе си подобно на магнит.

— Защо не ми каза, че ще идваш?

— И аз не знаех.

— Имам уговорка за обяд след няколко минути.

— Не мога да остана.

Той ме целуна отстрани по устата, после по връхчето на носа.

— Щях да си оставя едно свободно квадратче.

— Следващия път.

— Кога?

— Какво?

— Кога ще бъде следващият път? — Целуна ме по челото, по бузата, отстрани по врата. — Кога? — попита пак.

— Не знам. Животът ми така се обърка напоследък.

— Отива ти да си объркана. Изглеждаш ужасно секси.

— Изглеждам секси или изглеждам ужасно?

— Знаеш, че ме подлудяваш.

И той отново започна да ме целува, този път по устата, устните ни се разтвориха, езикът му обиколи моя и изведнъж се превърнах в седемнайсетгодишна ученичка и той ме притискаше до твърдата тухлена стена в гимназията, в която учехме, като разтваряше с коляно краката ми, докато опитваше да напъха ръка под блузата ми.

— Не, не мога. — Дръпнах се назад, ударих си главата в прозореца на кабинета му, който се намираше на двайсетия етаж, и рязко се върнах в настоящето. — Чакат те за обяд — казах бързо и се опитах да успокоя дишането си, докато натъпквах блузата си обратно в полата. — А и аз наистина трябва да вървя.

— Имаме няколко минути — отвърна ми той, като ме залепи за стъклото. — Кажи ми какво искаш — прошепна.

— Не знам какво искам.

— Напротив, мисля, че знаеш.

— Кажи ми ти тогава.

Целуна ме, една от онези нежни целувки, които те карат да прималяваш от удоволствие.

— Не, ти ми кажи. Кажи ми какво ти харесва.

— Харесва ми, когато ме целуваш — едва успях да отговоря.

Той очерта с език устните ми.

— Какво друго ти харесва? — Езикът му стана по-настойчив и се промъкна през зъбите ми. — Кажи ми какво още ти харесва?

— Не знам.

— Кажи ми какво искаш да направя.

— Не знам.

— Кажи ми кога може да сме заедно.

— Не знам.

— Какво ще кажеш за идната седмица? Ще направя така, че да си освободя срядата. Ще отидем на някое специално място и ще се любим цял ден.

— Не мога следващата сряда.

— Напротив, можеш.

— Не мога. Имам записан час за преглед.

— Отложи го.

— Не мога. Това е единственият начин, по който мога да накарам майка ми да отиде. — Устните му заглушиха последните ми думи.

— Тогава кога?

— Не знам.

Той рязко се отдръпна. За миг се почувствах така, както се чувствах по време на мамограмата, сякаш част от плътта ми е била откъсната от тялото. Робърт си оправи вратовръзката и тъжно се усмихна.

— Вече не сме деца, Кейт — каза ми той. — Не мога да си играя повече игрички.

— Аз не играя игрички — казах му, тялото ми жадуваше да ме прегърне отново.

— А какво правиш?

— Просто нещата се движат малко бързо за мен.

— Минаха трийсет години — напомни ми той и аз се усмихнах. — Виж — запъти се към мраморното си бюро и се облегна на него. — Не искам да те принуждавам да правиш нещо, което не искаш да направиш…

— Не знам какво искам — прекъснах го.

— Мисля, че знаеш. — Интеркомът на бюрото му избръмча. Робърт се протегна и натисна необходимото копче. — Да?

Гласът на секретарката му изпълни стаята, като рикошира от пода към стъкления таван.

— Мелани Роджърс е тук.

— Нека да влезе — отвърна той спокойно, без да сваля очи от мен. — Следващата крачка зависи от теб, Кейт. — Вратата на кабинета му се отвори и вътре влезе една красива жена с тъмночервена коса и голяма, чувствена уста. — Мелани — каза той и я целуна по бузата, както ме беше целунал и мен само преди няколко минути.

Вдигнах ръка към лицето си и докоснах мястото, до което се бяха докоснали устните му, усетих го как гори.

— Съжалявам, че закъснях. — Гласът й беше мек, хипнотизиращ.

— Недей да съжаляваш. Идеално се получи. Позволи ми да ти представя една моя стара приятелка. Мелани Роджърс, това е Кейт Синклер. Познаваме се от много-много отдавна.

Не си спомням отговора на Мелани, помня само, че си помислих, че има най-зелените очи, които някога съм виждала, и се почудих защо щеше да обядва с Робърт.

Измърморих нещо от сорта на:

— Няма да ви задържам — и се отправих към вратата.

— Чакам да ми се обадиш скоро — извика след мен Робърт, докато излизах в приемната. Секунди след това вратата към кабинета му се затвори зад гърба ми.

Майка ми се премести при нас същия петък вечерта. Отново беше влязла в схватка с горкия господин Емерсън, този път атакувайки го със собствения му бастун. Беше го цапардосала отстрани по главата и буквално го бе повалила на земята. Вече и семейството на господин Емерсън и госпожа Уинчъл настояваха майка ми да бъде преместена от дома на Палм Бийч Лейкс. Всъщност, семейството на господин Емерсън заплашваше да повдигне обвинение, ако това не бъде направено незабавно.

Не ставаше дори и въпрос къде да бъде преместена. Нямахме друг избор. Трябваше да дойде да живее при нас.

— Може да спи в моята стая в събота и неделя — предложи Сара, която имаше намерение да прекара времето, учейки за контролното си по история заедно с една нейна приятелка от училище. Без да става нужда да я подканям, дори ми беше дала името, адреса и телефона на приятелката си и ми бе разрешила да се обадя на майката на момичето, за да се уверя, че няма нищо против.

— Колко време мислиш, че ще продължи това? — попита ме Лари.

— Докато мога да издържа — отвърнах.

Майка ми остана объркана от преместването. Непрекъснато ме питаше не е ли станало време да си ходи у дома. Отвръщах й, че ще прекара известно време с нас. Тя казваше: „Чудесно, мила“. И пет минути по-късно отново ме питаше дали не е станало време да си ходи у дома.

— Ще те побърка — прошепна ми Лари, докато занасяше новия си комплект стикове за голф до вратата.

— Това кой е? — попита майка ми, като го проследи с поглед.

— Това е Лари, мамо. Съпругът ми.

— Къде отива?

— Никъде не отивам, мамо — отвърна й той. — Просто се приготвям за утре.

— Чудесна идея — отвърна тя, макар празното изражение в очите й да отбелязваше, че няма ни най-малка представа каква по-точно е идеята, камо ли дали е чудесна, или не. — Стана ли време вече да си ходя?

Завих я в леглото на Сара около десет вечерта и тя заспа почти мигновено.

— Приятен сън — пожелах й, както казвах преди на Сара.

— Мислиш ли, че ще спи цяла нощ? — попита ме Лари, когато се мушнах в леглото до него.

— Надявам се.

— Обади ли се на госпожа Спърлинг?

— Казах й, че се обаждам само за да се уверя, че Сара няма да пречи и тя ми отвърна, че за нея било истинско удоволствие Сара да е там.

— Сигурна ли си, че не си сбъркала номера?

Разсмях се и се настаних в извивката на ръката му, унасяйки се. В три и половина се събудих и открих, че майка ми броди из къщата. Върнах я отново в леглото на Сара и пак си легнах. Това се повтаряше на всеки час, докато в шест и половина реших, че може би е по-добре да се облека. Лари отиде да играе голф в седем. Майка ми ме попита кой е този любезен човек и къде отива.

Когато Мишел стана, предложи да заведе баба си на разходка и двете излязоха от къщи, хванати за ръце. Оправих си леглото и тръгнах да оправям стаята на Сара, вдигнах завивките, които майка ми беше изритала на земята и опънах намачканите чаршафи. Сара беше свършила хубава работа с почистването.

— Наистина може да се види пода — учудих се на глас, вдигнах халата на майка ми и понечих да го закача в малкия вграден гардероб.

За малко да не видя учебниците. Бяха скрити зад някакви дрехи в дъното и почти бях затворила гардероба, когато ги забелязах. Не съм сигурна какво ме накара да погледна по-отблизо. Може би просто факта, че за мен беше нещо ново да намирам учебници в гардероба или пък поради недоверчивата ми природа, когато ставаше въпрос за Сара. Във всеки случай, вдигнах учебниците и ги отворих, за да се уверя в онова, което вече знаех: учебници по история и атласи. Не й ли трябваха на Сара за контролното?

Отидох в кухнята и побързах да се обадя на семейство Спърлинг. Даваше заето. Затворих и набрах отново. Продължаваше да дава заето, както и пет минути по-късно, когато опитах за трети път.

— Колко си глупава — казах си, — нали и приятелката й има същите учебници, за какво са им два чифта? — Но въпреки че търсех начини да се убедя, пръстите ми продължаваха да набират телефона на семейство Спърлинг. — По дяволите! — казах си и се отказах, когато чух вратата да се отваря и затваря.

— Случило ли се е нещо? — попита ме Мишел от фоайето.

— Трябва да изляза за малко — отвърнах й, като се върнах в стаята на Сара и взех учебниците. Ако не й трябват, добре, казах си. После помолих Мишел да се грижи за баба си и уверих майка ми, че ще се прибера, преди дори да е забелязала, че ме няма. Глупости, повтарях си, докато карах към семейство Спърлинг. Не е както когато намерих онези празни цигарени кутии. Нито както когато намерих бирените бутилки. Изобщо не е същото. Няма за какво да те лъже. Обърнала е нова страница. Ами ако не беше? Нали говори с госпожа Спърлинг? Тя знаеше, че Сара ще ходи у тях. Истинско удоволствие било за нея. Забрави ли?

Семейство Спърлинг живееше в ограденото предградие „Адмирал Къву“ на разклона за булевард „PGA“. Спрях колата си пред външната порта и си казах името на пазача в будката. Той прегледа списъка с посетители.

— Съжалявам, но името ви го няма тук.

— Госпожа Спърлинг не ме очаква. Дъщеря ми им гостува за събота и неделя и си е забравила учебниците — посочих към книгите на седалката до мен.

— Една минутка, ако обичате. — Пазачът се върна в будката си и се обади по телефона. — Страхувам се, че дава заето. Бихте ли паркирали колата си по-настрани. Ще опитам отново след няколко минути.

Извих на паркинга и зачаках, като се чудех кой е лапнал телефона толкова дълго и колко време щеше да говори. Няколкото минути станаха пет, после десет.

Каква глупачка си. Върви си вкъщи, повтарях си. На Сара явно не й трябват учебниците. Какво се опитваш да докажеш? Тя ще си помисли, че я проверяваш, предупредих се наум, и много ще се ядоса. Това ли искаш? Особено сега, когато всичко върви толкова добре?

— Когато е истинско удоволствие да си е вкъщи? — повторих, обзета от странното желание да кажа крилатата фраза на висок глас. — Наистина е глупаво. — Погледнах към пазача, видях как устните му се движат, докато говори по телефона. Наистина ли искаш да разбереш, ако я няма?

Не, реших и точно се готвех да махна на пазача, че си тръгвам, когато той затвори и излезе от кабинката.

— Госпожа Спърлинг каза, че дъщеря ви не била у тях — уведоми ме той, като се приближи към колата ми.

— Не разбирам — отвърна ми госпожа Спърлинг по телефона в будката на пазача няколко секунди по-късно. — Малко, след като Сара дойде, й се обадиха по телефона. Каза ми, че сте вие и че нещо се е случило с баба й и трябвало да се прибира. Спомена, че ще я чакате пред входа.

Слушах мълчаливо, прекалено вцепенена, за да отговоря нещо.

— Съжалявам. Не знам какво да кажа — продължи госпожа Спърлинг. — Не мислите, че нещо й се е случило, нали?

— Сигурна съм, че е добре — отвърнах с безизразен глас, сякаш някой беше седнал на гърлото ми и го бе сплескал, изкарвайки живота от него.

— Имате ли представа къде е?

— Знам точно къде е — отвърнах. Върнах слушалката на пазача и се качих в колата си. — На сватба е.

Двайсет и четвърта глава

Действието се развива като част от някакъв кошмар — на пресекулки, образите ту се появяват, ту избледняват, няма свързваща нишка, която да определя общия контекст. Виждам сестра си, облечена в къса, въпреки това изненадващо класическа сватбена рокля, покрита с воал до раменете, който обаче не скрива лъчезарната й усмивка. Виждам Колин Френдли, облечен в син гащеризон и оранжевата риза, отличаваща осъдените на смърт, който започва да се смее, когато сестра ми се приближава до него. Очите му гледат през нея към красивото младо момиче, което я следва. Момичето е облечено на черно-бели етажи в тон с цвета на косата му, чиито тъмни корени все повече и повече се подават изпод русите къдрици. Тъмнозелените му очи са огромни и любопитни, устните му потрепват в несигурна усмивка.

Близки планове на различни части от тялото: очи, устни, гърди, ръце, юмруци, зъби.

Мъже, облечени в обичайното затворническо облекло, стоят от двете страни на очилатия проповедник на затвора, който спокойно държи Библията до гърдите си.

Още близки планове — маси и столове от неръждаема стомана със завинтени за пода крака. Смесица от човешки крака — бели обувки на високи токове, черни „Док Мартинс“, кафяви мокасини, износени затворнически гуменки.

Безпомощно наблюдавах как свещеникът отваря уста, за да започне службата.

Взимаш ли тази жена?

Не може ли някой да спре това?

Взимаш ли този мъж?

Бягай. Сега — докато все още можеш.

Ако някой може да изтъкне причина, поради която този мъж и тази жена…

Луди ли бяха всички? Защо аз бях единствената, която се противопоставяше?

Да говори сега или завинаги да замълчи.

Крещя. Защо никой не ме чува?

Той ме чува. Колин ме чува.

Стиска юмруци отстрани на затворническия си гащеризон. Пронизващите сини очи се присвиват от омраза.

Пръсти с дълъг маникюр, лакирани в подобно на дъвка за балони розово, се вдигат във въздуха. Пръстите са опънати, една тънка златна халка се плъзга по показалеца на протегнатата ръка. Ръката гордо показва пръстена на всички, за да го видят.

Звукови ефекти: охкания и ахкания, смях. Някой започва да пее. Слиза тя от планините.

Сега, по правото дадено ми от щата Флорида…

Не го правете. Все още има време да се измъкнеш.

… ви обявявам за съпруг и съпруга.

Часовник тиктака шумно на стената зад мен. Няма циферблат.

Колин, можеш да целунеш булката.

Устните се свързват, телата се полюшват едно към друго.

Още смях, радостни възгласи, поздравления от всички страни.

Ю-пи-иии! — възкликва Колин, а Джо Лин се смее и щастливо прегръща Сара.

Предполагам, че вече сме едно семейство, казва Колин на Сара и й прави знак да се приближи.

Предполагам, отвръща Сара, груби ръце я обгръщат, докато аз притискам пръсти към слепоочията си и се опитвам да излича образите от съзнанието си.

Разбира се, не знам какво точно се е случило онази сутрин, защото не съм била там и никога не съм разпитвала за подробности. Знам само, че сватбата се е състояла, че сестра ми се е омъжила за мъжа на мечтите си и моите кошмари, че дъщеря ми е била в ролята на шаферка, че няколко затворника са били свидетели, че един е започнал да пее, че всичко е било напълно законно, че сестра ми за пореден път бе сключила законен брак.

Таблоидите вдигнаха голям шум около сватбата. Снимка на Джо Лин, облечена в сватбена рокля, украсяваше първата страница на „Инкуайърър“. Друга снимка вътре я показваше как гордо размахва халката си, халка, която сама си бе купила.

— Веднага щом го пуснат — бяха цитирали казаното от нея, — Колин ще ми купи пръстен с диамант. Тази сватба — продължаваше тя, — е завинаги.

Докато смъртта ни раздели.

За щастие, таблоидите не бяха допуснати вътре в затвора, така че нямаше снимка на Сара, макар и да осведомяваха, че племенницата на Джо Лин е била шаферка, признак, според обобщението на пресата, на семейната подкрепа.

— Точно такава сватба винаги съм искала — продължаваше с дрънканиците си сестра ми. — Скромна и красива. Помещението беше изпълнено с толкова много любов.

После във вестника следваше кратко описание на предишните три брака на Джо Лин, като бяха поместили дори и интервю с Андрю Маккинес, съпруг номер едно, който споделяше, че Джо Лин винаги си е била малко дива и безразсъдна, истинско щастие за всеки мъж. Не беше си направил труда да спомене, че неговият начин да се справи с дивата й и безразсъдна същност беше да я пребие от бой.

Ухажването на Колин Френдли от сестра ми беше преработено и препечатано: неочакваната й лоялност, продължителната й подкрепа, непоклатимата й вяра в невинността му. Ако човек не знаеше, че този мъж е осъден за изтезаването и убийството на тринайсет жени и момичета, и е заподозрян в изчезването на още много други, би се заклел, че пишат за съвременния вариант на Ромео и Жулиета: двама нещастни влюбени, чиито заблудени врагове възнамеряват да ги държат разделени.

Не че на историята на Колин не беше отделено достатъчно внимание. Отвратителни и потресаващи подробности от убийствените му изблици изпълваха страница след страница. Под снимка на Джо Лин в профил надлежно беше отбелязана склонността на Колин да чупи носовете на своите жертви, нещо, което психолозите, давали показания по време на процеса, свързваха с детството му, когато майка му му навирала носа в собствените изпражнения. Същите тези психолози сега спекулираха с мотивите на Колин да се ожени за сестра ми и нейните да се омъжи за него. Стабилност, обществено внимание, приятелство излагаха те по отношение на Колин. Публичност, самота, страдалчески комплекс предполагаха те, що се отнася до Джо Лин. Мненията им бяха противоречиви по отношение на това дали бракът ще бъде траен. „Има шансове, като всеки останал“, провъзгласяваше единият.

Събота следобеда, когато открих, че Сара не е у семейство Спърлинг, се обадих в затвора, като се надявах да предотвратя сватбата. Но тя вече беше свършила. Сестра ми била напуснала сградата. Колин си бил обратно в килията.

Цяла нощ стоях будна да чакам Сара да се прибере, макар и да знаех, че ще си дойде чак на следващия ден. В края на краищата, нали беше у семейство Спърлинг и се спукваше да учи за контролното си. Беше казала, че няма да си дойде по-рано от неделя вечер.

— Ела си легни — подкани ме на няколко пъти Лари. — Снощи цяла нощ будува. Трябва да поспиш.

— Не мога да заспя.

— Можеш поне да опиташ.

— Може да се прибере.

— Няма.

— Може.

— Какво ще й кажеш, когато си дойде?

— Не знам.

Това поне беше вярно. Нямах ни най-малка представа какво се канех да кажа на голямата си дъщеря. Имаше ли някакъв смисъл да й напомням за кой ли път, че лъжите разрушават доверието и независимо от факта, че винаги щях да я обичам, с всяка лъжа аз все по-малко я харесвах? Пукаше ли й изобщо, че ставаше все по-трудно и по-трудно да вярваме на онова, което казваше, че помиташе всичко добро, което бе успяла да постигне.

Имаше ли смисъл да я питам защо прави всичко това, защо нарочно нарушава изричната ни забрана да има нещо общо със сестра ми и Колин Френдли? Нищо ли не беше научила от последния епизод, освен да измисля все по-завързани и по-завързани лъжи? Потръпнах от мисълта, че ме беше работила в продължение на седмици; почистваше си стаята, помагаше в домакинството, пишеше си домашните, наистина беше приятно да си около нея. Спомням си усещането от тялото й в прегръдките ми, когато ме успокояваше за майка ми, завладяващата нежност, която изпитах към нея. Наслаждавах се в продължение на дни на това чувство. Върнах си малкото момиченце, казвах си.

Но всичко е било предварително подготвено. Начин да ме предразположи, да свали защитата ми, да притъпи подозренията ми. Разбира се, че можеш да спиш събота при приятелката си. Знам колко много се готвиш за контролното. Знам колко много искаш да се представиш добре. Грижи се и за себе си, мила. Не прекалявай с ученето.

Как ли се беше смяла на последното. „Не прекалявай с ученето“, повторих си тъжно. Чувствах се използвана, наранена, безсилна и глупава. Защото какво можех да направя? Да й чета лекции ли? Да й забраня да излиза? Да й отнема джобните пари? Да я изритам от къщи? Имаше ли изобщо начин да й въздействам?

Вероятно не.

Сара много добре знаеше какво е направила, както и знаеше, че не постъпва правилно.

И не й пукаше.

Чух шумолене на пижама, обърнах се и видях Мишел да се приближава към мен с полузатворени от съня очи.

— Всичко наред ли е? — попита ме тя.

— Да, съкровище — отвърнах й. — Просто не мога да заспя.

— За баба ли се тревожиш?

— Мъничко.

— Току-що я проверих. Спи здраво.

— Благодаря ти, кукличке.

— Одеялото й беше на пода, така че го вдигнах.

— Ти си добро дете.

Седна на канапето и се гушна в мен.

— Мисля, че реших каква искам да стана, когато порасна — каза ми тя, сякаш беше съвсем в реда на нещата да обсъждаме подобно нещо в три часа сутринта.

— Наистина ли? И каква искаш да станеш?

— Писателка.

— Писателка ли? Наистина ли? Каква по-точно?

— Романистка, мисля. Може би драматуржка.

— Това е страхотна идея — отвърнах й. — Мисля, че от теб би излязла страхотна писателка.

— Така ли? Защо?

— Защото си чувствителна, наблюдателна и красива.

Тя изсумтя.

— Не е необходимо да си красива, за да си писателка.

— Имаш красива душа — отвърнах й.

— Разбира се, първо ще довърша образованието си — увери ме тя.

— Мисля, че е разумно.

— Мислех си за „Браун“, дори за „Йейл“. Смяташ ли, че съм достатъчно умна, за да вляза в някой от колежите от Бръшляновата лига?

— Мисля, че голям късмет ще извадят, ако учиш там.

Отметнах няколко кичура от лицето й и залепих нежно една целувка на челото й, без да свалям очи от външната врата. Как можех да имам две толкова различни дъщери? Как можеше две деца, възпитавани в едно семейство от едни и същи родители, по един и същи начин, да бъдат толкова различни?

Още от самото начало си беше така, дадох си сметка аз, като се връщах години назад. Сара беше трудно дете, изискваше пълното ми внимание. Мишел бе най-послушното бебе на света, щастлива от самото ми присъствие. Сара искаше да бъде хранена на всеки няколко часа, Мишел чакаше търпеливо, докато станех готова. Сара не се поддаваше на никакви усилия за привикване към гърнето, напикаваше се почти до седемгодишна възраст. Мишел свикна на тринайсет месеца. Така че какво толкова му беше новото? Беше ли се променило нещо изобщо?

— Мислиш си за Сара, нали? — попита Мишел.

Затворих очи и поклатих глава. Дори и в тъмното бях прозрачна.

— Съжалявам, съкровище.

— Не се тревожи за нея, мамо. Нищо й няма.

Потупах я по ръката.

— Надявам се.

— Не е у Робин, нали?

— Не.

— Така си и мислех.

— Защо? Споменавала ли ти е къде ще ходи?

Мишел поклати глава.

— Не, попита ме само дали може да ми вземе черно-бялото сако, нали се сещаш, с блузата.

— Как може да ти взима сакото? То ще й е малко.

— Тя обича да й е прилепнало.

— Ти какво й каза?

— Казах й, че не може. Попитах я защо й е, като отива да учи.

— А тя какво ти отговори?

— Каза ми, че съм тъпа кучка.

— Какво?

— Няма нищо. Свикнала съм.

— Свикнала си с какво?

— Винаги ме нарича тъпа кучка. Понякога дори по-лошо.

Бях ужасена.

— Защо не си ми казала?

— Защото трябва да се науча сама да се оправям с такива неща. Нали ти така ми казваше? Че дълбоко в себе си сестра ми ме обича много и че аз съм умно момиче и ще измисля как да се оправя с нея.

Тъжно се усмихнах. Точно така й бях казала. Но това беше преди дъщеря ми да избяга, за да стане шаферка на сватбата на сестра ми със серийния убиец. Сега вече не бях сигурна в нищо.

— Толкова съжалявам, съкровище. Ти не заслужаваш подобно отношение. Тя няма право да те обижда.

— Няма право да ми взима сакото и блузата, но ги е взела.

— Взела ти е сакото, след като си й забранила?

— Търсих го навсякъде. Няма го. Както и три от касетките ми.

— Касетки ли?

— „Найн инч нейлс“, Аланис Морисет, Марая Кери.

— О, господи.

— Ще ги върне. Разбира се, касетките ще са съсипани, а дрехите ми ще са разтеглени и с дупки от цигари.

— Ще ти купя други — отвърнах й.

— Не искам други. Искам да престане да ми взима нещата.

— Ще говоря с нея.

— Няма полза.

— Може и да има.

— Имало ли е някога?

— Не знам какво друго да направя — признах, след пауза.

— Може ли да ми се сложи ключалка на гардероба?

Вгледах се в тъмното в по-малката си дъщеря, удивена от това колко естествено практична беше.

— Да, няма проблем.

— Добре.

— Как може да си толкова умна?

Мишел се усмихна.

— Ще ми позволиш ли да ти кажа нещо ужасно? — попита тя.

Сдържах дъха си.

— Колко ужасно?

— Доста.

— За Сара ли?

— За мен.

Усетих странна смесица от страх и облекчение. Какво толкова ужасно можеше да ми каже Мишел за себе си? И ако наистина имаше нещо ужасно, което не знаех, дали наистина исках да го чуя? В момента?

— Какво е то? — попитах.

Тя замълча за миг, сякаш се чудеше дали да продължи.

— Ако искаш, не ми казвай — добавих обнадеждено.

— Понякога я мразя — произнесе тихо тя.

— Какво?

— Сара — поясни Мишел. — Понякога я мразя.

Това ли било? — помислих си с огромно облекчение. Това ли било ужасното?

— Мразиш сестра си?

— Понякога. Значи ли това, че съм ужасен човек?

— Значи, че си нормален човек.

— Нормално ли е да мразиш сестра си?

— Нормално е да си ядосан на някой, който те краде и те обижда — отвърнах.

— Не е само това. Понякога наистина, ама наистина я мразя.

— Понякога и аз я мразя — отвърнах.

Ръцете на Мишел ме прегърнаха през кръста и тя се притисна силно към мен. Двама ранени братя по оръжие, спомням си, помислих си тогава, докато я целувах по главата.

— Може ли да ти кажа още нещо? — попита тя, гласът й трепереше, сякаш всеки момент щеше да се разплаче.

— Можеш да ми кажеш всичко — отвърнах й аз.

— Спомняш ли си, когато бях в пети клас?

Кимнах.

— Да.

— И господин Фишер ми даде да се грижа през коледната ваканция за онази какавида?

— Спомням си.

Мишел беше донесла у дома един буркан с какавида, прикрепена за една малка пръчка. Всеки ден тя поглеждаше в буркана, за да провери дали какавидата не е започнала да се превръща в пеперуда, като се суетеше над нея като майка над новороденото си бебе.

— Не мисля, че е сложена както трябва — заяви тя един ден. — Мисля, че какавидата трябва да е по-високо.

— Не я закачай — беше я посъветвала Сара.

— Мисля, че трябва да е по-високо. — Мишел беше бръкнала в буркана и бе нагласила с пръсти какавидата. — Така е по-добре.

Когато гордо върна буркана на учителя си, той й беше казал, че нещо е разместило какавидата и че пеперудата вътре е умряла.

— Случва се — беше я успокоил. — Не е по твоя вина.

— Аз бях виновна — изхълца сега плачешком Мишел. — Преместих какавидата и пеперудата умря. Сара беше права.

— О, сладкото ми бебче!

— Тя ми каза да не я закачам. Аз не я послушах.

— И си се обвинявала за това през всичките тези години?

— Така и не си признах пред господин Фишер, че съм я пипала.

Полюшвах я напред-назад, както правех, когато беше малка, повече заради себе си, отколкото заради нея — дори и тогава.

— Би било чудесно, ако можехме да се връщаме назад и да променяме нещата, да поправяме грешките си, да правим всичко както трябва.

Мишел шмръкна високо.

— Но не можем.

— Не, не можем. Ако можехме, щяхме да сме толкова заети да преписваме миналото, че нямаше да ни остава време за настоящето.

— Кои неща би написала отново? — попита ме тя.

— О, господи. Въпросът е прекалено сложен за по това време на нощта — отвърнах й. — Освен това, само се тормозиш, когато започнеш да си задаваш подобни въпроси. Всички правим грешки. Номерът е да се стараеш максимално.

— Мисля, че ти наистина добре се справяш — допълни благородно Мишел.

— Благодаря ти, съкровище.

— Казвала ли съм ти, че когато порасна, искам да бъда точно като теб? — Тя се разсмя през сълзи и отново шумно шмръкна, като се притисна още по-силно до мен.

Чухме стъпки и когато се обърнахме едновременно по посока на шума, видях как майка ми изникна от мрака, облечена в бялата си бархетна нощница, оскъдната светлина на лунния сърп танцуваше по лицето й.

— Здравей, скъпа — каза тя, докато се приближаваше и седна от другата ми страна. — Време ли е за ставане?

— Три часът сутринта е, бабо — отвърна й Мишел.

— Разбира се — кимна майка ми.

— Всички трябва да си лягаме.

— Къде е баща ти? — попита майка ми, като се огледа наоколо.

— Спи — отвърна Мишел.

— Къде е баща ти? — повтори майка ми и чак тогава си дадох сметка, че се обръщаше към мен.

— Мъртъв е — напомних й внимателно.

— Да — отвърна тя, сивата й глава кимаше. — Спомням си. Вечеряхме си една вечер, точно бяхме стигнали до десерта, той стана да си вземе чаша мляко и каза, че, по дяволите, страшно го цепела глава. Точно така каза — по дяволите, цепи ме главата. Помня го, защото никога не ругаеше.

— „По дяволите“ не е ругатня — поправи я Мишел.

— Не е ли?

— Не е. Вече не е.

— Добре, тогава си беше — отвърна й майка ми с увереност, която ме изненада.

Три поколения жени потънаха в мълчание. Минало, настояще и бъдеще, събрани заедно в мрака преди зазоряване. Спомням си как си помислих, че никога не съм се чувствала толкова безпомощна.

Господи, дари ме със смирение да приема нещата, които не мога да променя, открих, че се моля, сила да променя нещата, които мога, и мъдрост да различа едните от другите.

Двайсет и пета глава

Излишно е да споменавам, че цяла нощ изобщо не мигнах. Когато Лари се събуди в осем часа на следващата сутрин, той ме намери да си седя все така на дивана във всекидневната, с отворени и безизразни очи, втренчена във външната врата. Бях сама. Смътно си спомнях, че Мишел бе завела обратно майка ми да си легне по някое време през нощта, после се беше върнала да ме целуне по челото, преди да отиде да спи. Почти нищо друго не си спомнях. Съзнанието ми милостиво беше празно. Часовете се бяха изнизали безпаметно един подир друг. Небето бе станало от черно сиво, после синьо, без да имам някакъв принос за това. Бях оживяла да посрещна още един ден.

— Цяла нощ ли будува, муцунке? — попита ме Лари, като седна до мен, възглавниците на канапето се разместиха, за да го приютят, халатът му докосна голите ми ръце.

Извърнах се в опит да избягам от гласа му, тежестта на загрижеността му се стовари в скута ми като нежелано дете.

— На Сара нищо й няма, бъди сигурна — продължи той. — Можем да се обзаложим, че тя не е будувала цяла нощ.

— Знам.

— Защо не отидеш да си легнеш за няколко часа? Напук на себе си може и да заспиш.

— Не обичам да правя неща напук — отвърнах заядливо, като нарочно извъртях думите му.

— Знаеш какво искам да кажа — отвърна той.

Кимнах, но не помръднах.

— Как мислиш да се оправиш със Сара, когато два дни изобщо не си спала?

— Ще се оправя.

— Стигна ли до някакви заключения как именно ще го направиш?

— Освен това да я гръмна, искаш да кажеш? — попитах и се усмихнах.

— Това за гръмването звучи добре — отвърна той. Мой ред беше да се усмихна. — Аз имам идеи по въпроса, ако искаш да ги чуеш — добави и зачака.

— Може ли да ги обсъдим по-късно?

— Ще ми обещаеш ли да не предприемаш нищо, преди да се прибера?

— Къде отиваш?

— Да играя голф, забрави ли? Ударът ми е за девет и двайсет и една.

— За девет и двайсет и една ли?

— Времето за удар се програмира на всеки седем минути.

Поклатих глава в израз на удивление, въпреки че в интерес на истината изобщо не ме интересуваше. Въпреки това така беше по-лесно — и далеч по-безопасно — да говорим за голф, вместо за по-голямата ни дъщеря.

— Не е задължително да ида — предложи сам той.

— Защо да не ходиш?

— Ако предпочиташ да си остана вкъщи…

— Не. Какъв смисъл има?

— Ако имаш нужда от компания. Ако не искаш да оставаш сама.

— Не съм сама.

— Ако искаш аз да ти правя компания — доуточни той.

Обърнах се към него и се опитах да се усмихна.

— Ще се оправя. Ти върви. Мини стотицата.

Той се изправи и се олюля, тялото му отразяваше душевното му състояние.

— Ще се върна до два. Можем да отидем на кино.

— Можем — отвърнах аз.

Той се извини и отиде да се облича. Аз отидох в кухнята и си направих една голяма кана с кафе. Час по-късно вече пиех четвъртата си чаша, а Лари бе тръгнал към игрището за голф. Проверих майка ми и Мишел и с облекчение открих, че и двете спят здраво. Може би Лари беше прав, реших, като се пъхнах в леглото си и се свих между чаршафите, придърпвайки одеялото под брадичката си. Може би няколко часа сън щяха да бъдат достатъчни, за да възстановят усещането ми за нещата, ако не вярата.

Но четирите чаши кафе си бяха свършили работата и просто нямаше начин да заспя. След около половин час, по време на който извивах тялото си във всевъзможни положения и преброих достатъчно овце, за да се запълнят стадата от двете страни на Атлантика, най-накрая се предадох и влязох да си взема един душ, от който излязох след около двайсетина минути, мокра, но не помъдряла.

Лари се прибра у дома малко след два — с разочароващ резултат от 104 — и ме завари в основни линии да седя в същото положение, в което ме беше оставил.

— Знам, че си ставала, защото си се преоблякла — отбеляза той с тъжна усмивка. — Прегледа ли вестника?

— Вестника ли?

— Да видиш какво дават по кината.

— Не мога да ходя на кино.

— Защо?

— А Мишел и майка ми какво ще ги правим?

— И те ще дойдат с нас.

— А Сара?

— Нея не сме я канили. Хайде — придумваше ме той. — Първо ще гледаме някой филм, после ще хапнем набързо в „Чили“. Знаеш колко много Мишел обича да ходи в „Чили“.

— Ами ако Сара се прибере, докато ни няма?

— Тогава за разнообразие тя ще ни почака.

— Не мисля, че идеята е добра.

— Кое не е добра идея? — попита Мишел, докато влизаше в стаята и се пльосна на отсрещното канапе, дълги кльощави ръце висяха отпуснато между дълги кльощави крака.

— Мислех си да отидем на кино от четири и после да хапнем някъде.

— В „Чили“? — Гласът на Мишел буквално цвъртеше от нетърпение.

— Една фрахита комбо веднага — отвърна Лари. — Защо не видиш програмата на кината и не говориш с баба ти, за да решите на кой филм да идем?

Мишел мигновено се изправи.

— Бабо — провикна се тя към стаята на Сара. — Отиваме на кино.

— Не мога да дойда — казах на Лари.

— Разбира се, че можеш — настоя той.

— Добре тогава, не искам да дойда.

— Искаш да стоиш тук и да се навиваш, докато Сара се прибере?

— Имам нужда от време да помисля.

— Мислиш от двайсет и четири часа. И каква полза има?

— Не това исках да кажа.

— А какво тогава?

— Исках да кажа, че ходенето на кино не е на първо място в списъка на приоритетите ми точно сега.

— Може би трябва да преразгледаш приоритетите си тогава.

— Какво?

— Чу ме.

— Дъщеря ти ни лъже, не се съобразява с нас и изчезва за съботата и неделята, а ти искаш от мен да ходя на кино, вместо да съм тук, когато тя се прибере? Това ли са твоите приоритети?

— Ще имаме достатъчно време да се разправяме със Сара после. Точно сега така си се навила…

— Не съм се навила чак така. Моля те, не ми казвай как съм. Понятие си нямаш как се чувствам.

— Кажи ми. — В мига, в който той седна до мен, аз скочих на крака.

— Отчаяна съм — казах, думите изхвърчаха от устата ми като плюнки. — Отчаяна съм, бясна съм и съм обидена. — Започнах да се разхождам напред-назад между двете канапета във всекидневната, безпокойството ме гризеше отвътре, както плъх гризе въже. — Доверих й се, по дяволите! Повярвах й. Хванах се на всичките й лъжи. Тя пак ме прекара — за кой ли път! Какво? Тъпа ли съм? Всичко, което трябва да направи, е да ми се усмихне и аз съм готова да лапна въдицата.

— Ти си й майка — отвърна просто Лари.

— Аз съм идиотка — избухнах. — А тя е просто много добра лъжкиня.

— И смяташ, че с подобна нагласа ще можеш да се справиш с нея? — попита съвсем логично Лари.

— Ти предпочиташ изобщо да не се занимаваш с нея, нали?

— Не съм казвал подобно нещо.

— А какво казваш?

— Казвам, че имаш нужда от глътка въздух. Стоиш тук и се пържиш в собствената си мазнина цял ден. Трябва да излезеш от тази къща за няколко часа, да се разсееш. Няма да постигнеш нищо със Сара, ако си толкова ядосана.

— И после какво? — попитах. — След киното и фрахитото. После какво следва?

— Ще се приберем у дома. Надявам се, че Сара ще е тук. Ще изслушаме каквото има да казва…

— Нови лъжи.

— После ще решим — спокойно — какво да правим.

— Като например?

Настъпи минутно мълчание. Безпокойството, което се беше увило около сърцето ми като змия, започна бавно да затяга хватката си.

— Мисля, че Сара трябва да разбере сериозността на онова, което е направила — започна Лари, — да й стане ясно, че подобно поведение повече няма да бъда търпяно.

Поклатих глава. Не бяхме ли обсъждали всичко това и преди? Сара много добре разбираше какво прави. Двамата с Лари трябваше да уточним границата си на търпение.

— Мисля, че трябва да й отменим всички привилегии за останалата част от учебната година — продължи Лари. — Включително джобните й пари и всякаква извънучилищна дейност. Когато не е на училище, е вкъщи и точка.

— Наистина ли мислиш, че ще се примири с това?

— Ако не се примири, ще трябва да си намери някъде другаде да живее.

Това просто изявление ме остави без дъх.

— Какво?

Лари се изправи и се приближи към мен, сложи ръце върху раменете ми и ме насили да го погледна в очите.

— Какво друго ни остава в края на краищата? — попита той.

— Предлагаш да изритаме дъщеря ни от къщи?

— Предлагам да й дадем право на избор — или избира да живее според правилата на този дом, или да отиде някъде другаде. Толкова е просто.

— Престани да го повтаряш — изкрещях, като блъснах ръцете му и отново започнах да крача нервно напред-назад. — Няма нищо просто, що се касае до Сара.

— Тогава поне трябва да го направим възможно най-малко сложно що се отнася до нас. — Той погледна към тавана, после отново към мен. — Кой има последната дума тук? Кой определя границите? Ти си терапевтът. Знаеш, че точно така би посъветвала някой твой пациент.

— Става въпрос за седемнайсетгодишната ни дъщеря. Предлагаш просто да я изхвърлим на улицата, така ли? — Представих си Сара, сгушена до огън на открито в някое пусто ъгълче. Пламъците на огъня се протегнаха към мен и обгориха дробовете ми отвътре.

— Не, нищо подобно не предлагам.

— Знаеш какво ще направи, ако я изритаме, нали? Ще се премести да живее при Джо Лин. Това ще направи. Господи, колко е горещо тук. — Дръпнах яката на бежовата си памучна блуза.

— Джо Лин щяла да дойде да живее при нас ли, казваш? — попита майки ми, като бодро влезе в стаята, последвана от Мишел.

— О, господи — измърморих.

— Избрахме кой филм да гледаме — обяви Мишел. — От три и половина е.

— Не смятам, че мога да издържа още много. — Гласът ми наподобяваше писклив вой и изскърца във въздуха като нокът по черна дъска.

— Мамо, какво ти става?

— Какво се е случило, мила? — попита майка ми.

— Нищо не се е случило — отсякох, сърцето ми бушуваше отвътре с неукротимия устрем на горски пожар. — Просто тук е толкова горещо, мамка му! — В следващия миг измъкнах пуловера през главата си и сърдито го запратих на пода, после го стъпках, преди да го ритна в другия край на стаята. Погледнах нагоре и видях мъжа ми, майка ми и дъщеря ми да ме гледат, сякаш не съм в ред.

— Наистина е малко задушничко тук — обади се майка ми.

— Майко! — Очите на Мишел така се бяха ококорили, че заплашваха да завземат цялото й лице. — Ти каза „мамка му“.

— Знаете ли какво — намеси се Лари, явно вбесен от избухването ми. — Мисля, че трябва да се разкараме оттук и да оставим на майка ти малко въздух.

— О, чудесно — отвърнах. — Плъховете напускат потъващия кораб.

Лари вдигна ръце във въздуха, после безжизнено ги отпусна встрани.

— Мислех, че това искаш — каза той.

— Има плъхове ли? — попита майка ми. Погледът й разтревожено се плъзна по покрития с плочки под.

— Разбира се, за това най-много те бива — продължих, като погледнах съпруга си право в очите.

— За какво говориш? — попита Лари.

— Когато играта загрубее, играчът отива на голф. Или на кино. Нали така?

Лари се обърна към майка ми и Мишел.

— Мишел, скъпа, има още малко време, преди да тръгнем. Защо не изведеш баба си навън да се поразходите малко?

Очите на Мишел шареха от мен към баща й и отново към мен, сякаш съдийстваше на тенис мач.

— Хайде, бабо — каза тя накрая и поведе майка ми към външната врата.

— На кино ли отиваме? — питаше майка ми, докато вратата се затваряше зад гърба им.

— Искаш да ми кажеш нещо, така ли? — заговори Лари, след като те излязоха.

Вдигнах пуловера си от земята и изтрих с него потта, избила между гърдите ми.

— Сигурен ли си, че имаш време? Искам да кажа, нали не искаш да закъснееш за киното?

— Ако имаш нещо да ми казваш, кажи го.

— Толкова ти е лесно, нали?

— Кое ми е толкова лесно?

— Да си събереш чукалата и да се махнеш.

— Отивам на едно кино, Кейт. Не трябва непрекъснато да се прави от мухата слон.

— Не, признавам, че дъщеря ни не е толкова важна, колкото да се удари стотачката.

— Добре, хайде да престанем, докато не е станало късно — предупреди ме Лари.

— Помислих си, че предложи, ако имам нещо за казване, да ти го кажа.

— Промених си решението.

— Прекалено късно е.

— Ще бъде, ако не спреш веднага.

— Какво, да не би да ме заплашваш? Ако не се подчинявам на правилата на този дом и мен ли ще изхвърлиш?

— Кейт, това е лудост. Чуй се само какви ги приказваш.

— Не, ти ме чуй. През последните няколко месеца животът ми постепенно се разпада. А ти къде си? На игрището за голф.

— Не е честно.

— Може и да не е, но е вярно. Аз се разправям с майка ми, със сестра ми, с децата, с тези проклети вълни — допълних, — а междувременно, ти все по-рядко и по-рядко се мяркаш вкъщи. О, казваш каквото трябва, подкрепяш ме, когато трябва, но всъщност теб все те няма, когато си ми най-нужен.

— Сега съм тук — обади се тихо той.

— Само колкото да си вземеш един душ и да се преоблечеш, после идва ред на киното, после на „Чили“.

— Какво искаш от мен, Кейт? — попита ме той. — Какво искаш да направя? Кажи ми, защото, ей богу, вече не знам. Чувствам, че каквото и да кажа, каквото и да направя, ще е погрешно. Непрекъснато съм на тръни. Страхувам се да си отворя устата, да не би да кажа нещо, което не трябва. Страхувам се да те докосна, да не би да се окаже не където трябва и ти да се ядосаш. Казваш, че все ме няма. Може и да си права. Може би моят начин да се справя с всичко, което става, е просто като се махна от него. Може ли да се спечели нещо кой знае колко, ако към всичко се тръгва с главата напред?

— Не знам — признах и притиснах пуловера към гърдите си, като усетих внезапната тръпка от климатика да се прокрадва по голите ми ръце. — Вече нищо не знам.

— Знаеш, че не предлагам да изхвърлим Сара от къщи — продължи тихо Лари.

— Знам.

— Предполагам, че просто търся малко спокойствие. Господ ни е свидетел, че от много време не ни е давала повод за радост.

— Тя не е тук, за да ни създава радости — напомних му.

— Това не влиза в задълженията й, предполагам — съгласи се Лари. После: — Ела на кино с нас, Кейт. Моля те. Добре ще ни се отрази.

— Не мога — чух се да казвам, докато сълзите се стичаха по бузите ми. — Просто не мога. Но ти върви. Наистина. Всичко е наред. Ти върви.

Оставих го да стои по средата на стаята и влязох в банята, наплисках лицето си с вода, после отново нахлузих пуловера през главата си. Загледах се в отражението си в огледалото над мивката, като изучавах бръчките под очите си — приличаха на малки, но неизменни обозначителни линии на реки върху карта. Останах там, докато не чух външната врата да се затръшва. Когато се върнах във всекидневната няколко секунди по-късно, Лари го нямаше и аз бях сама. Седнах обратно на канапето и зачаках Сара да се прибере.

Влезе през вратата точно в шест и три минути, износената й кожена раничка бе безгрижно преметната през рамото. Носеше същите опънати дънки и едва покриваща гърдите фланелка на райета, с които беше облечена, когато излезе от къщи преди два дни, а косата висеше около лицето й в няколко нюанса на неподдържано русо.

— О, здравей — каза тя и спря. Когато ме видя, бузите й леко пламнаха. — Уплаши ме. За малко да не те видя, както си седнала там. Защо не си светнала лампите?

— Чаках те — отвърнах, гласът ми беше изненадващо, зловещо спокоен.

Тя се огледа наоколо.

— Всичко наред ли е? Баба…?

— Добре е.

— Чудесно. — Тя се запъти към стаята си.

— Върна ли сакото на Мишел?

— Какво?

— И касетките й?

— Не съм взимала никакви касетки от Мишел и за какво ми е да й взимам сакото? То не ми става. — Сара докара точната степен на възмущение. За частица от секундата реших, че Мишел може да е сбъркала.

— Тогава няма да имаш нищо против да ми покажеш какво носиш в раничката си — настоях.

— Разбира се, че ще имам. Казах, че не съм взела нищо на Мишел, значи не съм. Какво — не ми ли вярваш?

— Явно не.

Тя поклати глава, сякаш не можеше да повярва на подозренията ми, сякаш не заслужавах дори презрение.

— Е, проблемът си е твой.

О, биваше си я, помислих си и станах.

Много си я биваше.

— Не, страхувам се, че проблемът е твой.

— В раничката ми няма нищо друго, освен учебници — възпротиви се Сара.

— По история ли? — попитах.

— Имам голямо контролно утре. Не помниш ли?

— О, да, помня.

— И има още няколко неща, които искам да си преговоря, така че, ако ме извиниш…

— Не мислиш ли, че си учила достатъчно? Искам да кажа, цяла събота и неделя само това си правила. — Гласът ми беше тих, отстъпчив.

— Просто искам да си преговоря всичко още веднъж. — Сара подчерта лъжата си със скромен смях за по-голяма автентичност и продължи към стаята си.

— Кога ще престанеш да ме лъжеш, Сара?

Простичкият въпрос я накара да замръзне на място. Гърбът й се изви и настръхна, също като на подплашена котка.

— Не съм взимала тъпото сако на Мишел, нито скапаните й касетки — заяви внимателно тя, сякаш всяка дума изискваше усилие, като все още стоеше, обърната с гръб към мен.

— И си била в семейство Спърлинг цяла събота и неделя да учиш за контролно.

— Знаеш много добре, че е така. Говори с госпожа Спърлинг.

— Да, така е. Няколко пъти при това.

Сара бавно се извърна с лице към мен. Когато спря, видях как очите й играят, докато се опитва да осмисли последната информация, да подготви нова отбранителна реплика.

— Кога си говорила с нея?

— Вчера следобед.

— Проверявала си ме, значи?

Разсмях се. Възмущението й наистина беше вдъхновяващо.

— Не ми се смей — предупреди ме тя.

— Не ме лъжи — отвърнах й.

— Не съм те лъгала. Наистина бях у семейство Спърлинг.

— Да, но не си останала кой знае колко дълго, нали?

Пауза, но едва доловима.

— Не можах. Нещо изникна неочаквано.

— Да, знам — проявих съчувствие. — Баба ти. Трябвало е да се прибереш незабавно у дома.

Сара извъртя очи и се огледа наоколо, сякаш търсеше подходящо алиби.

— Нещо изникна неочаквано — повтори тя. — Беше важно.

— Обзалагам се, че е било. Защо не ми разкажеш за него?

Сара премести тежестта си от единия на другия крак.

— Не мога — отвърна ми тя.

— Защо?

— Не мога да излъжа оказаното ми доверие.

Няма да ти е за първи път, за малко не се изсмях, този път обаче успях да се въздържа навреме.

— Мен можеш да ме излъжеш, но доверието не, така ли?

— Не съм искала да те лъжа.

— Просто ти е било все едно.

— Разбира се, че не ми е било.

— Къде беше? — попитах.

Сара сведе поглед към пода, после бавно отново вдигна лице към мен. Дори и на отслабващата светлина можех да видя как в очите й проблясват сълзи. Тормози се, помислих си, като ми се искаше да я прегърна. Въпреки това, направих всичко възможно да не помръдна от мястото си и да държа ръцете си плътно прилепнали към тялото.

— Една моя приятелка беше в беда — започна тя и ръцете ми мигновено изгубиха желание да успокояват и се свиха в стегнати, ядосани юмруци. Още лъжи, яростта се разпространяваше като рак в мозъка ми и за малко щеше да заглуши думите й. — Среща се с едно момче, което не харесва на родителите й и те искат тя да скъса с него, и на нея й се иска, но се страхува, че може да е бременна. — Пауза. Преглъщане. Заплаха от още сълзи. — Наистина имаше нужда от някого, с когото да си поговори. Какво можех да направя, мамо? Беше толкова жалко. Беше почти готова да се самоубие. Обърна се към мен, защото знае, че ти си терапевт и предполагам си е помислила, че част от мъдростта ти може да се е предала и на мен, че ще мога да й помогна.

Ахнах от искрена изненада пред това как работеше мозъкът й, бързината, с която скалъпваше тези сърцераздирателни истории. Способността й без всякакво усилие да ме въвлича във всеки нов сценарий, да ме ласкае, така че да поема част от отговорността. В края на краищата, ако не бях терапевт, това нямаше да се случи. Ако не беше професията ми, опитът ми, мъдростта ми, Сара нямаше да бъде въвлечена в цялата тази каша, нямаше да има нужда да се измъква от семейство Спърлинг, нямаше да има нужда да лъже.

— И успя ли да й помогнеш? — попитах, продължавайки играта.

— Мисля, че да. — Тя ми се усмихна и свали гарда. — Както и да е, наистина съжалявам, че се наложи да те излъжа. Но въпреки това успях да поуча малко. Мисля, че ще успея да се представя добре на контролното.

— Учила си? — попитах. — Без учебници?

— Какво искаш да кажеш, без учебници? Носех си учебниците с мен. — Сара потупа раничката си за потвърждение.

— Учебниците ти са в гардероба — казах, уморена от надлъгването.

— Какво?

— Учебниците ти са в гардероба. Искаш ли да ти ги донеса?

— Не, не искам да ми ги носиш. — Гласът на Сара се понесе из къщата като метла. — Кой ти е позволил да ми влизаш в стаята?

— Баба ти спи в стаята ти… — започнах, но тя не ме остави да довърша.

— Защо си се ровичкала из гардероба ми?

— Не съм се ровичкала.

— Господи, мамо, как очакваш да те уважавам, след като ти не показваш никакво уважение към мен?

— Показвам ти доста уважение.

— Как? Като душиш из стаята ми? Като ровичкаш из нещата ми?

— Не съм ти душила из стаята. Не съм ти ровичкала из нещата.

— Какво си търсила в гардероба ми?

— Не става въпрос за мен — напомних й, като се опитах да си възвърна контрола над нещата.

— В мига, в който напускам къщата, ти вече си в стаята ми и си тикаш носа навсякъде, обаждаш се на семейство Спърлинг, проверяваш ме. Наричаш това доверие? Това ли означава да си честен? Такава лицемерка си.

— Внимавай какво говориш — предупредих я.

— Какво искаш от мен? — попита ме тя, както Лари ме беше попитал по-рано. — Казах ти истината. Не исках. Това означава, че не оправдах оказаното ми доверие, но въпреки това ти казах.

— Нищо не си ми казала.

— Бях с приятелката ми.

— Същата, която събира празни цигарени кутии ли?

— Какво? За какво говориш? — Внезапна загриженост изглади гневните бръчки около очите и устата й. — Мамо, добре ли си?

— Знам къде си била, Сара — отвърнах, гласът ми беше изпълнен с толкова много гняв, унижение и разочарование, че чак потреперваше. — Знам, че не си била с никаква бременна, готова да се самоубива приятелка. Знам, че си била със сестра ми. Знам, че си присъствала на проклетата й сватба.

Стаята изведнъж утихна. Ако очаквах още сълзи, извинения, молби за прошка, бях сбъркала детето. Сара ме изгледа с неприкрито презрение.

— Щом като през цялото време си знаела къде съм била — каза тя, гласът й беше сдържан, нямаше и следа от разкаяние, — тогава защо бяха всичките тези глупости? Кой всъщност лъже тук, госпожо Терапевт?

— Да не си посмяла да ми говориш така.

— Тогава престани с тези глупави игрички.

Разочарованието ми пречеше да говоря. Усещах езика си надебелен и изтръпнал в устата си. Трябваше да послушам Лари, да отида с него на кино, да се разправям със Сара, когато се приберем, заедно с него. Уморена бях да се оправям с нея сама, а и Сара беше прекалено опитен противник. Лари се бе оказал прав за всичко.

— Отивам си в стаята — каза Сара.

— Ще спиш в кабинета — отвърнах й, с което изненадах и двете ни.

— Какво?

— Баба ти е в твоята стая. Не мисля, че е разумно да я местим. И без това е достатъчно объркана. — Това беше вярно, въпреки че преди не се бях замисляла.

— Добре — отвърна Сара. И се понесе към кабинета.

— И докато си там — продължих, без да мога да се спра, въпреки най-добрите си намерения, въпреки дългогодишния си професионален опит и мъдрост, — си помисли дали наистина искаш да бъдеш част от това семейство.

— Какво? — Изражението върху лицето на Сара ми подсказа, че си мисли, че съм си изгубила ума. — Какви, по дяволите, ги дрънкаш?

— От този момент нататък всичките ти привилегии са отменени.

— Какво?

— Чу ме. Никакви привилегии.

— На куче можеш да даваш привилегии — изстреля Сара в отговор. — Хората имат права.

И ние имаме права, чух да казва Лари.

— Никакви джобни пари повече — продължих, вбесена от възражението й. — Никакви излизания събота и неделя. През останалата част от учебната година или си на училище, или си си вкъщи — казах, повтаряйки думите на Лари.

— Върви по дяволите! — изкрещя ми тя.

— Не — отвърнах й. — Ти ще си тази, която ще си търси ново място за живеене. Или ще спазваш правилата на този дом, или си намери къде да живееш. Това е.

Сара ме погледна право в очите.

— Да ти го начукам! — изпсува ме.

В следващия миг видях как буквално се понасям през стаята и отскачам от пода с протегнати ръце. Приземих се почти върху нея, юмруците ми я заудряха по главата, врата, раменете, всяка част от тялото й, до която можеха да достигнат. Сара се разпищя, опита се да избяга, вдигна ръце, за да се предпази от ударите ми. И двете крещяхме и плачехме, докато ударите ми продължаваха да се сипят върху й.

— Мамо, престани! — викаше тя. — Престани!

Отдръпнах се ужасена от себе си и се загледах сащисано в обляното в сълзи лице на Сара.

— Сара, съжалявам — започнах.

— Шибана кучка!

Без да се замислям, се обърнах и така я зашлевих през лицето, та чак ме заболя ръката, звукът отекна из къщата. Видях как по лицето на Сара се стича порой от гневни сълзи. Пубертетчето се превърна в момиче, после в дете, после в малко бебе, притиснато до гърдите ми. Моето бебе, помислих си, докато тя се изправи в целия си амазонски ръст и също ми удари шамар.

Погледнах смаяно по-голямата си дъщеря, бузите ми, вътрешностите ми горяха.

— Ако още веднъж ме удариш — казах й бавно, гласът ми беше изненадващо спокоен, — напускаш къщата.

— Ти ме удари първа — възрази ми тя.

— Ако аз те ударя отново — продължих, без да губя инерция, — напускаш къщата.

— Какво? Не е честно!

— Може и да не е, но това е моята къща.

— Ти си се побъркала! — започна да крещи Сара. — Знаеш ли това? Побъркала си се.

В този миг Лари си дойде, с майка ми и Мишел.

— Тя се е побъркала — крещеше Сара, докато Мишел успокояваше майка ми във фоайето. — Ще се обадя в полицията. Ще се обадя в Организацията за защита на децата.

— Какво се е случило? — попита Мишел, като временно изостави майка ми и ми се притече на помощ, очите й изстрелваха стрели по посока на сестра й.

— А, ето я и нея — заяви многозначително Сара. — Малката госпожица Съвършенство.

Някак си Лари успя да ни настани по стаите ни, както съдията успява да въдвори ред на ринга, връщайки боксьорите всеки в ъгъла му. Той успокои майка ми, озапти Мишел и се погрижи за невидимите рани на Сара, като се постара всички да се успокоят. Най-после къщата утихна, стъмваше се.

— Добре ли си? — попита ме по-късно Лари, като се пъхна в леглото до мен.

Лежах на една страна, загледана в прокрадващата се през прозорците лунна светлина.

— Не — отвърнах.

Така си беше.

Двайсет и шеста глава

— Не се чувствай виновна — съветваше ме Лари през следващите няколко дена.

Но, естествено, аз се чувствах виновна. Как можех да не се чувствам? Ударих детето си и то не веднъж, а многократно. Налагах го с юмруци по гърба и раменете, с шамари по лицето. Това красиво лице, помислих си. Как можах да го шамаросам?

— Била си предизвикана. Тя сама си го е търсела — успокояваше ме Лари.

И беше вярно. Бях предизвикана; сама си го търсеше.

Но това не ме оневиняваше.

— Научила си я, че може да изкара хората от равновесие — повтаряше Лари.

— Единственото нещо, на което я научих, е, че не мога да се владея.

— Престани да се осъждаш, Кейт.

— Аз съм възрастният в случая.

— Тя е на седемнайсет — напомни ми той. — Висока е метър и осемдесет.

— Аз съм й майка.

— Не викаш на майка си „шибана кучка“.

— Аз я ударих.

— Тя също те е ударила.

Колкото и странно да изглежда, от всичко, което беше изречено и направено през онази вечер, фактът, че Сара ме бе ударила, ме тревожеше най-малко. Вероятно, защото винаги бях смятала, че ако удариш някого, трябва да си подготвен, че той ще ти го върне.

Нещо, което майка ми така и не направи.

Отново ме заля поток от умишлено потискани спомени. Чух как в детството ми се отваря входната врата, как вторият ми баща се прибира.

Здравей, скъпи, посрещаше го тя. Закъсня.

Оплакваш ли се?

Разбира се, че не. Просто се разтревожих. Вечерята е готова от час.

Вечерята трябва да е готова, когато аз се прибирам.

На масата е.

Студена е.

Ще ти я притопля.

Знаеш, че мразя притоплена храна. Не се спуквам от работа и не давам парите си, за да ям притоплена храна.

Не се ядосвай. Ще ти приготвя нещо друго.

Да не мислиш, че ще те чакам цяла нощ да ми приготвяш нещо друго?

Няма да ми отнеме много време.

Не мислиш ли, че заслужавам прилична храна, когато се прибера у дома?

Разбира се, че заслужаваш. Затова толкова се старая всичко да е както трябва.

Тогава защо не е както трябва?

Както трябва е. Просто ти закъсня.

Казваш, че аз съм виновен, така ли?

Разбира се, че не. Случва се. Разбирам те.

Главата ти разбира.

Съжалявам, Майк. Не исках…

Винаги съжаляваш. Никога не си искала. Никога не мислиш, там ти е проблемът. Защо правиш тези неща?

Моля те, Майк, успокой се. Ще уплашиш децата.

Ебал съм им мамата на децата.

Моля те, внимавай какво говориш.

Да внимавам какво говоря ли? Така ли, а? Първият ти съпруг, да му еба и паметта, никога не е псувал, нали? Е, какво ще направиш, ще ми измиеш устата със сапун ли? Това ли ще направиш?

Моля те, Майк.

Знаеш ли какво? Това е доста добра идея. Точно това ще направя. Ще ти измия устата със сапун. Така следващия път ще си помислиш дали да се правиш на интересна пред съпруга си, хубавичко ще си помислиш.

Не, моля те, недей!

Какво има? Не ти харесва вкуса ли? Обзалагам се, че е по-хубав от лайната, които си ми сготвила тази вечер, тъпа кучко!

Притворих очи, опитах се да не видя отново синините около устата на майка ми на следващата сутрин, червените отпечатъци по врата и ръцете й, ожулената й брадичка.

Какво си направил на майка ми? — попитах след друг подобен случай.

Тихо, Кейт, предупреди ме тя, няма нищо.

За какво говориш? Не съм я докосвал с пръст. Какви лъжи си разправяла на детето, Хелън?

Нищо не съм й разправяла. Всичко е наред, Кейти. Спънах се в килима и се ударих във вратата.

Непохватна идиотка, заключваше вторият ми баща.

Не е непохватна идиотка, отвръщах му, ти си непохватен идиот.

Дори и сега можех да усетя болезнения удар, който се стовари върху главата ми. Никога няма да правя така, бях се заклела в този момент. Никога няма да посегна на детето си.

— Не съм по-добра от него — казах на Лари.

— Престани да се терзаеш за това.

Интересен подбор на думи, помислих си.

— Та аз съм терапевт, за бога!

— Ти си терапевт — повтори той. — А не светица, Кейт. Случвало ли се е нещо подобно на това преди? Не. Случило се е веднъж. Била си предизвикана и си загубила самообладание.

Той невинаги е такъв, чувах плачливия глас на майка ми. Понякога е мил, грижовен и забавен. Случва се само понякога, когато е подложен на голям стрес. Или аз го предизвикам и той загуби самообладание.

— Това не е оправдание — казах на Лари, както бях казала и на нея.

Насилието заразно ли беше? Предаваше ли се от поколение на поколение, като някаква ужасна наследствена болест? Нямаше ли изход?

Отложих часовете си за следващите няколко дена и почти не ставах от леглото. Сара се държеше така, сякаш не съществувах. Ходеше на училище, прибираше се у дома и се затваряше в кабинета до вечеря, ядеше мълчаливо, после, когато вечерята свършваше, отново се връщаше в кабинета. Аз бях невидимата жена, роля, която ми се струваше позната, макар и този път да беше различно, защото сега ми беше наложена.

— Мога ли да поговоря с теб? — попитах от вратата няколко вечери по-късно.

— Не — отвърна ми Сара. Разтвори един учебник и се престори, че чете.

— Мисля, че е важно да поговорим за случилото се.

— Ти ме наби, това се случи.

— Не съм те била — започнах, после спрях. — Съжалявам.

— Не искам да говоря за това.

— Остави я на мира — каза тихо Лари, като се появи зад мен и ме дръпна. — Няма за какво да й се извиняваш.

— Ще започне да ти говори, веднага щом й се прииска нещо — подхвърли Мишел.

— Време ли е вече да си ходя? — попита майка ми.

— Опитвам се да ти намеря нещо хубаво, мамо — отвърнах й, като осъзнах, че скоро ще трябва да реша нещо по отношение на бъдещето й. Ставаше все по-ясно и по-ясно, че не може да остане тук. — Но преди това трябва да отидем на преглед утре, нали помниш?

Естествено, че не помнеше. Нямаше да си спомня след две минути, нито след още две. Нямаше ни най-малка представа защо я будя толкова рано на следващата сутрин или накъде отиваме, когато извих по магистралата „Дикси“, докато търсех кабинета на д-р Уонг.

— Как се чувстваш? — попитах я.

— Превъзходно — отвърна ми тя. — Къде отиваме?

— На гинеколог. Просто контролен преглед.

— Много хубаво, скъпа.

Не беше толкова хубаво, както се оказа. Д-р Уонг откри онези две образувания и ги отстрани.

— Сигурна съм, че няма за какво да се тревожите, но за всеки случай ще ги изпратя в лабораторията — каза тя, докато аз се мъчех да си събера краката. — Защо не ми се обадите след две седмици? Дотогава резултатите ще са пристигнали.

Кимнах, отворих вратата на чакалнята и видях как майка ми набързо преглежда сутрешния вестник. На първа страница Джо Лин гордо показваше купения от самата нея венчален пръстен. Догади ми се и притиснах стомаха си.

— Ще ви изпиша хапчета за спазмите — обеща д-р Уонг. — И не правете секс в продължение на седмица — посъветва ме на тръгване.

Няма проблем, помислих си, като си спомних за Робърт, докато с майка ми вървяхме към паркинга. Почувствах внезапно желание да се свия като зародиш по средата на топлия сив паваж. Хубаво стана, че с Робърт не се бяхме уговорили за днес следобед, помислих си и за малко не се разсмях.

— Как се чувстваш, мамо? — попитах, докато закопчавах предпазния й колан.

— Великолепно. А ти как си, скъпа?

— И по-добре съм била — споделих.

Тя ми се усмихна.

— Чудесно, скъпа.

Прибрахме се у дома. Настаних майка си пред телевизора във всекидневната и се сгуших в леглото си. След няколко минути вече бях заспала, сънища със Сара кръжаха из главата ми, подобно на самолети, които чакат разрешение да кацнат. За мое щастие не си спомням подробностите, спомням си само, че в един момент се вкопчихме в страхотна битка и започнахме да си разменяме удари. Дясното кроше на Сара ме улучи в слабините. Сепнах се и се събудих, болката в корема ми не заглъхваше. Затичах се към банята и видях кръвта, която се стичаше между краката ми в тоалетната чиния.

— Страхотно — казах, като глътнах още едно хапче, после отново си легнах.

Телефонът иззвъня. Беше Лари.

— Как мина? — попита той и аз му разказах. — Защо не ми се обади? Можех да мина да те взема.

— Нямаше нужда.

— Не е необходимо да се справяш с всичко сама, Кейт.

— Никакъв секс цяла седмица — допълних.

Той въздъхна. Нещо ново има ли? — казваше въздишката.

— Ще се опитам да се прибера по-рано — предложи той.

— Няма нужда.

— Не ме отблъсквай, Кейт.

— Не те отблъсквам. — Отблъсквах го.

Затворих и се отпуснах на възглавницата, като си представях как се любя с Робърт. Представях си, че се намираме в една наскоро ремонтирана стая в хотел „Брейкърс“, голяма, изпълнена със слънце стая, с изглед към океана, вълните прескачат през френските прозорци към огромното легло, докато се целуваме и галим с изключителна нежност. Дотук ми стигаха фантазиите, вероятно заради спазмите или може би, защото Сара си проправи път в хотелската стая, като най-накрая успя да изтласка Робърт от леглото и му нареди да иде в една от старите стаи в предната част на хотела — гласът й заглуши успокоителния плясък на вълните.

Припомних си отново за случилото се, съживявайки отново всяка подробност: крясъците, сарказма, шамарите, после отново превъртях сцената, този път с различен сценарий. В тази осъвременена версия аз запазвах самообладание, отказвах да налапам стръвта, владеех гнева си. Когато Сара се опитваше да ме предизвика или да ме унижи, аз отстъпвах. Просто й обяснявах, че знаем къде е била и й описвах последствията от лъжите й. Накрая Сара осъзнаваше погрешния път, по който е тръгнала, и приемаше отговорността за действията си. Приключвахме разправията със сълзлива прегръдка.

Как ви се струва като фантазия?

В три часа някой звънна на вратата. Измъкнах се от леглото и отворих, като си мислех, че е Лари и се почудих защо не си отключва. Но не беше Лари. Беше Джо Лин. Господи, дано да е пак сън, помолих се, ала не пропуснах да забележа консервативния син мъжки костюм и опънатата назад коса.

— Дегизирала съм се — каза тя, сякаш прочете мислите ми. — Репортерите ме побъркват.

— Мога да си представя. — Прииска ми се да си бях замълчала. Нямах какво да казвам на сестра си. Какво търсеше тук?

— Изглеждаш ужасно — каза ми тя и влезе, преди да успея да я спра. — Болна ли си или какво?

— Направиха ми неочаквано една операция сутринта — отвърнах. Какво ми ставаше? Не можех ли да си държа устата затворена?

— Операция ли? Каква операция?

— Нищо страшно.

— Хубаво — каза тя, не се интересуваше кой знае колко от подробностите.

— Какво търсиш тук, Джо Лин?

— О, сърдиш ми се. Познавам по гласа.

— Толкова си проницателна.

— А ти си толкова саркастична. Хайде, Кейт. Не може да си останала кой знае колко изненадана. Разправям ти за намерението си да се омъжа от месеци насам.

— Как можа да го направиш? — попитах ядосано.

— Обичам Колин. Мисля, че е невинен.

— Не говоря за идиотския ти съпруг — изкрещях. — Говоря за дъщеря ми.

Настъпи тишина.

— Колин не е идиот — отвърна ми Джо Лин.

Изпъшках.

— Е, харесва ли ти новото ми име? Джо Лин Френдли. Добавя му ново приятно звучене, не смяташ ли?

Нищо не казах.

— Какво — няма да ми говориш ли?

— Предпочитам да не ти говоря.

— О, я не се инати толкова, Кейт. Имах нужда от шаферка, ти ми отказа, така че помолих Сара и тя благосклонно се съгласи. Беше радостно събитие, за бога. Сватба.

— Сватба, която се е състояла зад решетките.

— Не ставай толкова мелодраматична.

— Ти нарочно ми направи напук.

— Правиш от мухата слон.

Поех си дълбоко въздух. Последното, от което се нуждаех, беше скандал със сестра ми.

— Какво правиш тук, Джо Лин? — попитах отново.

— Идвам при майка.

Погледнах към всекидневната. Майка ни седеше в същата поза, в която я бях оставила преди няколко часа. Не беше помръднала, дори и при гласа на Джо Лин.

— Мамо? — извиках и бързо се запътих към нея.

По телевизията една невъзможно хубава млада двойка се караше за предстоящата повторна сватба на баща им по един от дневните сапунени сериали. Със спокойно скръстени в скута ръце и поставени един до друг на пода крака майка явно го следеше. Очите й бяха отворени, челюстта увиснала, лека струйка слюнка се стичаше по брадичката й.

— Умряла ли е? — попита Джо Лин, като се наведе през мен, докато аз се навеждах към майка ни.

— Мамо? — извиках. Не смеех да дишам. Побутнах я по рамото.

Очите й премигнаха, после се затвориха. Въздухът от гърдите ми излезе с въздишка на облекчение. Внимателно избърсах слюнката от брадичката й, после се отпуснах в ръцете на Джо Лин. Бързо се отърсих и отстъпих встрани.

— Заспала е.

— Спи с отворени очи?

— Унася се непрекъснато.

— Страшничко е.

Пресегнах се към дистанционното с намерение да загася телевизора.

— Недей — извика Джо Лин. — Това са Рийз и Антония. Баща им ще се жени отново за втората си жена, която те мразят, защото тя е бивша стриптийзьорка, която веднъж се е опитала да ги убие, като е запалила къщата им. Но сега вече се е променила. Записала се е отново да учи и е станала психиатърка. Имаш ли кафе?

Загасих телевизора.

— Не.

— Тогава направи. — Джо Лин се пльосна върху един от ракитените столове в трапезарията. — Страшно се нуждаеш от едно.

Беше права. Запътих се към кухнята и направих както ми беше наредено.

— Удивително е какво само се случва по тези сапунени сериали — каза Джо Лин без следа от ирония. Кимна към майка ни. — Е, какви са прогнозите за нашето старо момиче?

— Досега лекарите не са открили нищо по отношение на физическото й състояние — отвърнах, прекалено изтощена, за да направя каквото и да е, освен да оставя посещението да следва хода си. — Откъде разбра, че е тук?

— Опитах да се свържа с апартамента й и ми казаха, че телефонът е изключен. Така че се обадих на госпожа Уинчъл.

— Откъде такъв внезапен интерес към майка?

— Не може ли?

Повдигнах рамене, докато наблюдавах как кафето се стича в стъклената кана.

— Е, няма ли да ме попиташ как е зад охладителя за вода? — Джо Лин се въртеше на стола си.

— Не — отвърнах.

— Хайде, умираш си да разбереш.

— Не, ти си умираш да ми кажеш. Има разлика.

— Беше страхотно — заяви тя. — Е, може би не чак толкова страхотно от техническа гледна точка. Искам да кажа, доста е тесничко там отзад и трябваше доста да бързаме, но това го правеше толкова възбуждащо в известен смисъл. Знаеш ли, че при подходящите условия Колин е пламенен любовник?

Защо кафето ставаше толкова бавно? Очите ми се разшириха, сякаш за да накарат кафемашината да набере по-голяма скорост.

— Мислиш ли, че трябва да събудим нашето старо момиче? — попита Джо Лин.

— За какво?

— Искам да поговоря с нея.

— За какво? — повторих.

— Трябва ли да имам разрешение от теб, за да говоря с майка си?

— Разбира се, че не. Просто каквото и да й кажеш й влиза от едното ухо и й излиза през другото.

— Може би.

— Не може би. Така е. Аз съм с нея през цялото време. Аз съм тази, която разговаря с нея.

— Може би не й разказваш нищо кой знае колко интересно.

Въздъхнах, поклатих глава. Вероятно беше права.

— Мога ли да попитам за какво искаш да говориш с нея?

Джо Лин присви устни и направи гримаса, сякаш претегляше за и против относно това да ми се довери.

— Предполагам, че мога да ти кажа, тъй като идеята беше твоя.

— Идеята е била моя?

— За това да се запиша да уча право.

— Какво?

— Мислих доста за онова, което ми каза, и реших, че може би в края на краищата идеята не е толкова лоша.

— Сериозно ли говориш?

— Аз наистина те слушам, когато ми говориш — отвърна ми тя. — От време на време.

— И си решила, че искаш отново да се запишеш да учиш? — попитах вцепенено. Без съмнение, този разговор не се водеше наистина. Сигурно още бях в леглото, завита до брадичката, а вътрешностите ми се сгърчваха от спазми, за да се противопоставят на неочакваното появяване на нови израстъци. В събота сестра ми се беше оженила за сериен убиец; днес се готвеше да кандидатства право. Фантазиите бяха отстъпили място на халюцинации. И аз бях толкова луда, колкото и останалите членове от семейството ми.

— Мисля, че беше права — казваше Джо Лин. — Това е единственият начин, по който наистина мога да помогна на Колин, да го измъкна от онова ужасно място.

— Няма да е лесно — предупредих я.

— Знам, че няма да е лесно. Първо трябва да завърша.

— Първо трябва да кандидатстваш.

— Знам — отвърна тя нетърпеливо. — Но съм твърдо решена и ти знаеш каква съм, като си наумя нещо.

— Това означава поне пет години учене.

— Имам ли нещо по-добро да правя?

— Мисля, че не.

— Какъв ти е проблемът? — попита тя. — Ти го предложи, ти го направи така, че да прозвучи като страхотна идея.

— Идеята си е страхотна.

— Помислих си, че ще си възхитена.

— Възхитена съм. Просто…

— Просто още ми се сърдиш заради Сара.

— Не оставяш на хората време да си поемат дъх.

— Част от чара ми. — Джо Лин погледна към майка ни. — Е, мислиш ли, че ще остане възхитена?

Пресегнах се към шкафа и извадих две чаши, напълних ги с току-що направеното димящо кафе.

— Възхитена от какво?

— От таксата.

Подадох на Джо Лин чашата й и смело сръбнах от моята, парата накара клепачите ми да се затворят.

— Какво има? Смяташ, че няма да ми даде парите ли?

Отворих си очите.

— Не съм сигурна, че има какво да ти даде.

Джо Лин скочи на крака, горещото кафе се разля по опакото на ръката й. Тя като че ли не забеляза.

— За какво говориш? Разбира се, че има пари.

— Повечето от спестяванията й се стопиха — обясних. — Медицинските й разходи вероятно ще изядат останалите.

— Да върви по дяволите. Не можеше ли просто да умре?

— Джо Лин!

Тя се разхождаше, като правеше малки кръгчета между масата и кухненския плот.

— О, спести ми праведното си възмущение. Не можеш да не си признаеш, че не си си мислила същото.

Понечих да възразя, но си замълчах. Истина беше, че имаше моменти през последните няколко седмици, в които си мислех, че смъртта може да се смили над нас.

— Ами вие с Лари?

— Какво ние с Лари?

— Каза, че би могла да ми дадеш назаем, че мога да ти ги върна, когато започна да изкарвам много пари. Не си ли го мислеше?

Поколебах се.

Тя се намуси.

— Не си го мислила сериозно, нали? Било е просто едно от онези неща, които казваш, за да се почувстваш добре сама със себе си, но всъщност нямаш намерение да го правиш.

— Не е вярно.

— Ще ми дадеш ли парите назаем, или не?

Двайсет и седма глава

— Смятам да отида до Южна Каролина следващата седмица — каза Лари, докато си лежахме по гръб в леглото с кръстосани на гърдите ръце, без да се докосваме, загледани във вентилатора на тавана, който тихо се въртеше над главите ни.

— Да видиш майка ти ли?

— Да, а и да поиграя голф. Брат ми се обади и ме покани за няколко дни. Всъщност, покани ни.

— Не мога да дойда — побързах да отвърна.

— Казах му, че не съм сигурен, че ти ще успееш.

— Моментът не е подходящ — отвърнах. — Прекалено много неща стават сега.

— И аз така му казах.

Долових разочарованието в гласа му, но не му обърнах внимание.

— Но ти иди. Не си виждал семейството си от доста време. Сигурна съм, че майка ти много ще се зарадва.

— Мисля да ида — реши той след известна пауза.

— Добре ще ти се отрази — отбелязах. — Помисли ли за молбата на Джо Лин?

— Не.

— Ще помислиш ли?

— Не.

— Не смяташ ли, че я подценяваш?

— Не.

Поех си дълбоко въздух и бавно го издишах, по-силно отколкото беше необходимо.

— Виж, Кейт — погледна ме той. — След номера, който ни извъртя, не съм готов да отделя на сестра ти и една минутка, камо ли сумата, за която говори.

— Не е подарък, заем е.

— Сигурно. Колкото тя изкара пет години колеж, толкова аз ще си видя парите обратно.

— Знам, че рискът е много голям — съгласих се — и първоначално на мен също ми се стори налудничаво, но когато поразмислих, реших, че може и да не е чак толкова, че може би този път тя наистина ще се стегне, пък и аз бях тази, която го предложи, която най-вече й даде идеята, която я навиваше, че може да се справи.

— Това не означава, че грижата е твоя, Кейт — отвърна Лари. — Не си бавачка на сестра ти.

— Просто реших, че може да е последният й шанс.

— Ако наистина иска да се запише да учи право, да си намери работа и да си плаща сама обучението. Много хора се издържат сами, докато учат.

— Знам, но…

— Виж, Кейт, знам, че ти е сестра и че ти се иска да й помогнеш, и няма да те спирам. Искам да кажа, ако разполагаш с парите и искаш да й ги дадеш, дай й ги, но аз не желая да имам нищо общо с това.

— Добре — отвърнах. Но не беше добре.

— Знаеш ли кое ме удивлява най-много? — Въпросът му беше риторичен. Не изискваше отговор. — Удивлява ме това колко лесно може да те работи. Всеки път успява. В единия миг си й толкова сърдита, че изобщо не искаш да я видиш, на следващия си готова да й свалиш звездите.

— Тя ми е сестра.

— Тя е луда. Винаги е била такава. Разликата сега е, че вече е опасна.

— Опасна ли?

— Да, опасна. Жени, които се занасят със серийни убийци, са неудачници; жени, които се женят за такива, са луди; жени, които въвличат малолетните си племенници в лудостта си, са опасни.

— Просто си мислех дали не мога да й помогна с нещо…

— Няма с какво. Не можеш да й помогнеш. — Той седна и се наклони на лакът към мен. — Кейт, знаеш, също както и аз знам, че не можеш да издърпаш хора като Джо Лин. Те могат само да те повлекат със себе си.

Лари се наклони и ме целуна. Извърнах глава и се обърнах с лице към прозореца.

— Е, другата седмица няма да ти натрапвам присъствието си — каза той тъжно, като отново се отпусна по гръб. — Ще имаш няколко дни, за да решиш какво искаш да правиш.

Не каза за какво. Не беше и нужно. И двамата разбирахме какво има предвид.

На следващия ден вдигнах телефона и се обадих на Робърт, казах му за плановете на Лари. Уговорихме се да се срещнем следващата събота. В хотел „Брейкърс“. В стая с изглед към океана.

Писмото дойде в мига, в който Лари тръгваше за летището. Гледах го в продължение на няколко секунди, без да го отварям, учудена от непознатия почерк и липсата на обратен адрес. Занесох го в кухнята. Порязах се на плика, докато го разкъсвах и видях как една капчица кръв изцапа листа.

Е, мисля, че вече ми е разрешено, скъпа Кейт, започваше писмото. Ние сме едно семейство.

Очите ми се стрелнаха към края на обикновения бял лист, ръцете ми се разтрепериха, сърцето ми биеше лудо. С любов: Колин, беше изписано с обидна яснота в долния край.

— Не — извиках, очите ми се върнаха с нарастващ ужас към основната част.

Е, мисля, че вече ми е разрешено. Ние сме едно семейство, прочетох отново, като се насилих да продължа. Далечни роднини, вероятно ще кажеш. Трябва да призная, че ми харесва как звучи. Както и да е, просто исках да ти кажа колко съжалявам, че не можа да присъстваш на сватбата, но бих искал да те уведомя, че можеш да се гордееш със Сара. Голямата ти дъщеря наистина си я бива. Сладка е като току-що узряла ягодка през пролетта.

Очите ми се изпълниха със сърдити сълзи. Изтрих ги и продължих да чета.

Знам, че не спадам към любимците ти, Кейт, момичето ми, но затова пък ти със сигурност си една от моите. Надявам се един ден да ти го докажа. Междувременно, просто знай, че мисля за теб. С любов: Колин.

— Не, не, не, не! — крещях с все по-нарастваща ярост, докато накъсвах писмото на малки парченца — доколкото можех с разтрепераните си пръсти. Наблюдавах как малките късчета се разсипват по плочките на пода също като конфети. В същия миг си дадох сметка какво съм направила. Бързо клекнах и се опитах да събера парченцата, но накрая се отказах.

— Страхотно — изстенах. — Просто страхотно. Много умно. — Поех си дълбоко въздух. Говорят за унищожаването на доказателства. Как можех да се обадя сега в полицията? Вместо това звъннах на сестра си.

— Дала си му адреса ми? — изсъсках, веднага щом чух гласа й.

— Каза, че искал да се опита да те умилостиви — обясни Джо Лин.

Разказах й за писмото.

— Мисля, че е много мило от негова страна — каза тя. — Какво ти става, Кейт? Той толкова се старае. Не може ли да му дадеш възможност?

Затворих телефона, по-скоро отчаяна, отколкото изненадана. Тя веднага ме набра отново.

— Реши ли дали ще ми дадеш парите за колежа? — попита и аз удивено поклатих глава.

— Още не съм говорила с Лари — излъгах.

— Защо?

Наистина ли водехме подобен разговор?

— Трябваше да замине за няколко дена. Ще се прибере в понеделник. Тогава ще поговоря с него.

— Понеделник ще е късно.

— Късно ли? За какво говориш?

Този път тя ми затвори.

— Представи си — казах на висок глас, но не можах да си представя нищо. Погледнах си часовника и осъзнах, че ако не тръгна веднага за работа, ще закъснея за госпожа Блек, нова пациентка, която бях записала за един. Бях си отложила часовете сутринта, за да мога да закарам Лари до летището, но той ми каза, че нямало нужда, вече си бил поръчал такси. Запътих се към външната врата, комплектът стикове за голф, който му бях купила за Коледа, стоеше облегнат на стената във фоайето като мълчалив упрек. Беше си взел стария за Каролина.

— С тези повече ми върви — беше ми казал, без да ме целуне за довиждане.

Имах ли право да го виня? Държах се ужасно с него в продължение на месеци, бях се затворила, бях го изолирала съвсем.

— Имаш няколко дена, за да решиш какво искаш — беше ми казал.

Щяха ли да ми стигнат няколко дена?

— Трябваше да идеш с него — казах си, докато отключвах вратата на кабинета си и се мъчех да се освободя от нежеланите образи на Колин Френдли. Опитах се да си представя как ли изглежда госпожа Блек, какви ли са проблемите й. Толкова много проблеми, помислих си. Толкова малко решения.

Няколко минути по-късно чух вратата на чакалнята да се отваря и затваря. Станах и се запътих да посрещна госпожа Блек.

Седеше по средата на чакалнята и ми отне няколко секунди, за да осъзная коя всъщност беше, независимо от факта, че незабавно я бях познала. Нали знаете как е, когато срещнете някого при определени обстоятелства и не очаквате да го видите при други. Такъв беше случаят с жената, която стоеше пред мен и ми се усмихваше под пластовете син грим, докато прекалено черната й коса падаше подобно на ветрило по раменете й. Облечена бе в прасковенорозов костюм, с чорапи и обувки в тон. Ефектът беше някак сащисващ, приличаше на презрял плод.

— Здравей, Кейт — поздрави ме тя.

— Бренди — отвърнах аз, като се мъчех да задържа гласа си нормален. Какво, по дяволите, правеше тя тук? — Как си?

— Не особено добре.

— О, съжалявам да го чуя. — Всъщност, съжалявах да чуя каквото и да е. Бренди Кроу беше последният човек, който исках да видя. Нима не бях запланувала да преспя с мъжа й вдругиден?

Тя се усмихна и нервно плесна с ръце, после ги отпусна встрани. Какво искаше? Да не би Робърт да й бе разказал за плановете ни? Или от резервацията на хотела й се бяха обадили да я осведомят?

— Има ли някаква специална причина да си тук? — попитах неохотно.

— Трябва да поговоря с теб.

— С мен ли?

— Професионално — отвърна тя.

— Съжалявам — побързах да кажа. — Но този следобед всичко ми е пълно. — Чувствала ли се бях някога толкова благодарна, че съм заета?

— Имам записан час.

— Така ли? — потърсих името й в паметта си. Естествено, не бях толкова разсеяна, за да не забележа името на жената на вероятния си любовник в календара си.

— Госпожа Блек — каза ми тя и ми се усмихна извинително. — Не е много оригинално, страхувам се.

Разбира се. Новата ми пациентка.

— Достатъчно, за да ме заблуди — чух се да казвам.

— Страхувах се, че няма да искаш да ме приемеш, ако си кажа истинското име. И не исках Робърт да разбере, че ще идвам. — Сдържах дъха си. — Моля да ме извиниш за лъжата.

— Няма нищо. — Думите се изплъзнаха от устата ми, докато се насилвах да издишам. Поканих я в кабинета си и се опитах да събера мислите, които бясно се гонеха из главата ми. Дадох си сметка, че се е обаждала преди седмици, за да си запише час за сега — много преди да си бях направила плановете за страстна събота с нейния съпруг. Нямаше начин да знае нещо за уговорката ни. Едва не се разсмях от облекчение.

— Седни.

Тя се настани в едно от креслата срещу мен. Кръстоса и разкръстоса краката си с цвят на праскова.

— Малко ми е притеснено.

— Сигурна ли си, че именно аз съм човекът, от когото имаш нужда?

— Да — побърза да ме увери тя. — Ти ми направи впечатление на добър слушател. А и Робърт има много високо мнение за теб.

Мълчаливо се питах дали е етично да давам консултация на съпругата на любовника ми. Разбира се, той още не ми беше любовник, нито пък бях решила да приема жена му за пациентка. Посещението на Бренди вероятно щеше да бъде еднократно.

— Вероятно би се чувствала по-удобно пред някой, когото не познаваш лично — позволих си да отбележа, като си давах сметка, че всъщност аз бях тази, която би се чувствала по-удобно.

— Не, сигурна съм, че ще се чувствам съвсем удобно да говоря пред теб.

— Добре. — Насилих се да се усмихна окуражително, взех си бележника и вдигнах писалката си. — С какво мога да ти бъда полезна? — Явно не ми оставаше нищо друго, освен да изслушам онова, което имаше да ми каже. Винаги можех да й препоръчам някой друг терапевт след това, успокоявах се.

Бренди Кроу се огледа наоколо.

— Не знам откъде да започна.

— Защо не започнеш от онова, което те накара да дойдеш тук?

Тя се разсмя, макар че очите й вече бяха пълни със сълзи. Настъпи дълга пауза, през която Бренди преглътна на няколко пъти.

— Господи, чувствам се толкова неловко. Толкова е банално.

— Някой беше казал, че банално е нещо, което се е оказало вярно прекалено много пъти. Няма защо да се чувстваш неловко.

— Благодаря ти — усмихна ми се тя и отново преглътна. — Вече не знам коя съм. — Повдигна отчаяно рамене. Към яката на прасковения й жакет се стичаха сълзи.

Сграбчих една кърпичка и й я подадох. Тя я взе признателно и попи очите си, като внимаваше да не си размаже грима.

— Защо не започнеш с това да ми разкажеш малко за това коя си била?

— Искаш да кажеш за детството ми?

— Знам, че баща ти притежава поредица от радиостанции — подканих я.

Тя кимна.

— Четиринайсет.

— А майка ти?

— Умря, когато бях на двайсет и една. Самоуби се.

— Господи, колко ужасно!

— Не бяхме особено близки, но да, предполагам, че наистина беше ужасно.

— Имаш ли братя или сестри?

— Две сестри. И двете са по-големи. Едната живее на Мауи, другата в Нова Зеландия.

— Не биха могли да отидат по-далече.

Тя се разсмя.

— Така е.

— Значи не се виждате много често?

— Изобщо не се виждаме.

— Как го приемаш?

— Добре. Нямаме много общо помежду си.

— Как се е самоубила майка ти? — попитах, искрено заинтересувана. Бренди Кроу бе много по-интересна жена, отколкото първоначално си бях представяла.

— Обеси се в кабинета на баща ми. — Гласът й беше далечен, вял, сякаш говореше за някой непознат, а не за майка си. — Мисля, че се опита да привлече вниманието му. — Тя поклати глава. — Не се получи. Беше решил да не ходи в кабинета си този ден. Една чистачка я открила.

— Явно бракът им не е бил особено щастлив — отвърнах.

— Баща ми си беше достатъчно щастлив. Имаше си радиостанциите, семейството, жените.

— Жените? — Писалката в ръката ми се разтрепери. Поставих я върху бележника си.

— Баща ми е от онези бонвивани, които гледаме по филмите. Огромен, безскрупулен, властен. Не е лесно да му се угоди. О, вече малко е поуспокоил топката. Поостаря и не може да издържа на темпото. Не че не се опитва.

— И майка ти е знаела за изневерите му?

— Всички знаехме. Той не си правеше труд да крие авантюрите си. — Бренди Кроу облегна глава назад и се загледа към прозореца. — Да ги омаловажава — каза тя най-накрая.

Интересен подбор на думи, помислих си.

— Продължавай.

— Не знам дали ще мога да го обясня. Мисля, че приемах изневерите му като лична обида, сякаш не изневеряваше само на майка ми, но и на мен. Караше ме да се чувствам не достатъчно важна.

— Говорила ли си някога с него за това?

Тя горчиво се разсмя.

— Баща ми е много зает човек. Освен това, не го интересува нищо от онова, което имам да му казвам. Никога не го е интересувало.

— Ожени ли се повторно?

— Няколко пъти. Точно сега обича да казва, че е в междубрачие.

— Звучи сякаш е доста егоистичен човек.

— О, така е. Това е част от чара му. — Тя поклати глава, като отърси още няколко новопоявили се сълзи. — Странно.

— Кое е странно?

— Кълнях се, че никога няма да се захващам с някой, който дори и малко да прилича на него, а виж какво излезе.

— Какво излезе? — попитах, въпреки силното си желание да не го правя.

— Омъжих се за Робърт — отвърна ми просто тя.

— Мислиш, че Робърт е като баща ти?

— Той е абсолютно същият.

Беше мой ред да преглътна, да наклоня глава и да погледна през прозореца.

— В какъв смисъл?

— Той е привлекателен, умен, чаровен, егоистичен, егоцентричен, арогантен. Арогантността прави мъжа да изглежда много секси, не смяташ ли?

— Има разлика между арогантност и самоувереност — казах, за да избегна намека за секса.

— Робърт е едновременно самоуверен и арогантен, не мислиш ли?

— Не го познавам толкова добре — отвърнах.

— Но си го познавала в гимназията — побърза да каже тя. — Какъв беше той тогава?

— Привлекателен, умен, чаровен, егоистичен, егоцентричен — отвърнах, повтаряйки дословно думите й. — Арогантен — добавих искрено.

Тя се усмихна.

— И много секси, нали?

— И много секси — съгласих се, като усетих, че е безсмислено да лъжа.

— Усетих го от километри — продължи Бренди. — Казах си, каквото и да правиш, стой далече от този мъж. Той е опасен. Но естествено, това беше част от чара му. Знаех каква слава му се носи. По дяволите, знаех как се държи с жените, още щом го видях. Беше същият като баща ми. Въпреки че си давах сметка, че никога няма да мога да го променя, нещо дълбоко в мен сигурно ме е карало да си мисля, че може и да успея. Нещо вътре в мен явно се е опитвало да докаже, че аз не съм като майка ми, че мога да направя края щастлив. — Тя се разсмя. — Виждаш ли, изчела съм всички книги за това как да си помогнем сами. Доста добре разбирам мотивите си.

— Според теб Робърт ти изневерява, така ли?

— Не според мен, той ми изневерява.

— Откъде знаеш? — Прехапах си езика.

— Изневерява ми вече почти двайсет години — отвърна ми тя.

Писалката падна от скута ми на пода. Аз смутено се наведох да я вдигна.

— Започна още същата година, когато се оженихме. Секретарката му май беше първата. Продължи шест месеца, после свърши.

— Разказал ти е за нея ли?

— О, не. Казах, че е арогантен, а не глупав.

— Как разбра?

— И аз не съм глупава — отвърна ми просто тя.

— Каза ли му?

Бренди поклати глава.

— Когато кажеш нещо, после трябва да реагираш по някакъв начин. Не бях готова за това.

— А сега?

— Обичам съпруга си, Кейт. Не искам да го загубя.

— Как смяташ, че мога да ти помогна? — попитах най-накрая.

— Като ми кажеш какво да направя — отвърна ми тя.

— Не мога.

— Знаех си, че така ще кажеш. — Опита се да се изсмее, но звукът бе хрипкав и се разпадна при допира си с въздуха. — Просто вече ми се изчерпиха идеите. Господ ми е свидетел, че всичко съм опитала, на глава ли не застанах, за да му угодя. — Тя дръпна косата си. — Нося косата си така, защото Робърт обича дълга коса. Мрази бяла коса, така че на всеки три седмици се боядисвам. Купила съм си всички кремове против бръчки и ходя на гимнастика три пъти в седмицата. Но, както се досещаш, това е всичко, което мога да направя. Аз съм на четирийсет и шест години; родила съм четири деца. Мускулатурата ми никога няма да бъде както преди. — Тя вдигна ръка и дръпна косата от ухото си. — Преди четири години си направих пластична операция. Не знам дали виждаш белега?

— Не — отвърнах и нямах никакво намерение да поглеждам, докато не стана ясно, че тя няма да пусне косата си, докато не го направя. — Много добре свършена работа — промърморих.

— Страшно беше. Сякаш ме беше блъснал камион. Лицето и шията ми бяха покрити с белези в продължение на месеци. Това ти го спестяват преди операцията. Казват ти, че е възможно да чувстваш известно смъдене, отоци тук-таме. Кръвоизливите щели да отшумят след една-две седмици. Ха! Не приличах на нищо в продължение на месеци. Въпреки че това е цвете в сравнение с пластичната операция на корема, която си направих миналата пролет.

— Правила си си пластична операция на корема?

— Точно така. На лицето, на корема, изсмукване на мазнините и нови цици.

— Уголемявала си гърдите си?

— След четирите деца гърдите ми не изглеждаха кой знае колко добре, а Робърт, както вече си се уверила сама, не е мръднал. Тялото му е атлетично и стройно, изобщо не наддава и с грам, а аз изглеждах, ами, изглеждах като жена на средна възраст, която е родила четири деца. Не можех да го обвинявам, че се заглежда встрани.

— По-лесно ли ти беше да обвиняваш себе си?

— Явно да. По този начин чувствах, че някак си владея положението, сякаш можех да направя нещо, което да накара Робърт да погледне към мен, по начина, по който ме гледаше преди. Но знаеш ли до какво заключение достигнах? — попита и зачака.

— До какво?

— Че на съпруга ми не му трябва нещо, което е имал преди. Точно там е цялата работа. Не става въпрос дали изглеждам по-млада или по-хубава. Някои от жените, с които Робърт имаше връзка през всичките тези години, бяха по-възрастни от мен. Някои дори не бяха кой знае колко привлекателни. Онова, което толкова много го възбуждаше у тях, беше, че са нещо ново, нещо, което никога не е имал. Не беше необходимо да са млади, достатъчно беше, че го карат да се чувства така.

Сведох поглед и преброих до десет.

— Как е сексуалният ви живот?

От три години с жена ми изобщо не сме правили секс, чух да казва Робърт.

— Нормално.

— Нормално ли? Какво трябва да значи това?

— Означава, че е добре. Винаги е бил добре.

Разкопчах най-горното копче на блузата си.

— Значи продължавате да се любите?

— О, да, това никога не е било проблем. Изглеждаш изненадана.

— Не. — Мъчех се да придам на лицето си безизразен вид. — Не съм — повторих отново, като си дадох сметка, че всъщност бях, — не съм изненадана.

— Отчайващото е, че наистина си бях помислила, че сме обърнали нова страница. Децата пораснаха. Станаха по-независими. Разбирахме се по-добре, отколкото се бяхме разбирали от дълго време насам. Последната му връзка приключи преди година или година и половина. И сега това.

— Кое?

— Пак се започна. Има връзка. Или се кани да започне такава.

— Откъде разбра?

— Всички признаци са налице. Повярвай ми, знам.

— Знаеш ли коя е? — сдържах дъха си.

— Няма значение коя е — каза тя пренебрежително.

— А какво има значение? — попитах.

— Мисля, че не мога отново да премина през всичко това. Лъжите, изневярата, обичайното незачитане на чувствата ми. Не знам дали вече мога да си стоя и да се правя, че нищо не се е случило и това ме плаши, защото съм била госпожа Робърт Кроу прекалено дълго време. Не съм сигурна дали мога да съществувам сама за себе си. Направих всичко, което можах, за да ощастливя съпруга си. Обърнах се с главата надолу, за да му угодя. Натъпквах една част от тялото си, изсмуквах друга толкова пъти, че има дни, в които, когато се погледна в огледалото, едва се познавам. Сякаш вече нищо не е останало от мен. — Тя стана и бавно се запъти към прозореца, загледа се надолу към улицата. — Какво говори за мен това, че съм търпяла изневерите му през всичките тези години? — Тя не изчака да й отговоря. — Знаеш ли кое наистина е страшното?

— Кое?

— Че съм също като майка си.

Отговорът й ме завари неподготвена.

— Какво те кара да го кажеш?

— Майка ми се самоуби — отвърна ми тя с втренчени и сухи очи. — По мой начин и аз направих същото. Просто ми трябваше малко по-дълго време.

Двайсет и осма глава

— Копеле! — крещях и удрях по кормилото на колата си, докато пътувах към къщи по шосе I-95. — Лъжливо копеле. С жена ми не сме правили секс от три години! Как не. И ти му повярва. — Цапардосах огледалото и видях как отражението ми потрепери, после изчезна. — Идиотка!

Как можех да съм толкова глупава? Още ли бях толкова безнадеждно наивна, както и преди трийсет години, поне що се отнася до Робърт? Само дето преди трийсет години знаех, че не съм единствената. Знаех всичко за посещенията му при Сандра Лайънс. И се преструвах, че не знам. Също както бе правила жена му през всичките тези години. Преструвайки се, че нещата не съществуват, ние постепенно губим сами себе си.

Поне не знае, че става въпрос за теб, помислих си, като нагласих огледалото за обратно виждане и видях как очите ми изскочиха пред мен, разширени от притеснение.

Така ли беше наистина? Може посещението й в кабинета ми да е било предварително добре обмислено и изпълнено с точната прецизност, която човек може да очаква от някой с толкова богат опит в тези работи.

— Не съм глупава — чух да казва Бренди, видях как сивите й очи проблясват пред мен в огледалото.

Предметите се отразяват в огледалото за обратно виждане по-близо, отколкото изглеждат, знаех го, като усещах как дъхът на Бренди се смесва с моя. Почувствах отново докосването на ръката й, докато се здрависвахме за довиждане.

— Не мисля, че се налага да идвам отново — каза ми тя на излизане.

„Пази се от жени, чиито имена означават нещо за пиене“, бе казал Робърт. Разбира се, беше ми наговорил сума ти неща. Имаше ли нещо вярно изобщо?

С жена ми не сме правили секс от три години.

Е, може и да не бяха. Може Бренди да лъжеше, а не Робърт. Може Робърт да е бил добър и верен съпруг през всичките тези години, въпреки студената си и нелюбяща съпруга.

— Наистина ли вярваш на това? — попитах на висок глас.

Погледнах към жената в съседната кола, която също си говореше сама. По-скоро говореше по телефона, реших, като си дадох сметка, че вероятно и тя си мисли същото за мен. Всичките тези побъркани жени, които караха по магистралите на Америка и си говореха сами. Разсмях се. И тя се разсмя.

И Бренди ли се смееше? Дали си бе тръгнала от кабинета ми, подсмихвайки се от мисълта, че е изпълнила мисията си, че е спечелила съревнованието, че е хванала бъдещата любовница на съпруга си на местопрестъплението? Можеше ли всичко казано от нея да беше лъжа, да е измислила цялата история от начало до край, изневерите на баща си, дори и самоубийството на майка си?

— Винаги можеш да попиташ Робърт — казах си.

И кога точно смяташ да го направиш? — питаха ме очите ми.

— Не ми казвай само, че още възнамеряваш да се срещнеш с него тази събота.

Не, разбира се, че не.

— Разбира се, че не.

О, наистина ли? Кой лъже сега, а, госпожо Терапевт?

Минах в другото платно, без да дам мигач, чух бибиткане и видях шофьорът зад мен да ми показва среден пръст. Нямаше нужда да взимам решение точно сега, казах си. Имах време до събота, за да реша какво да правя с Робърт.

— Жена ти идва да ме види — репетирах, като се страхувах да продължа нататък. Вероятно нямаше и да се наложи.

През останалата част от пътя се опитах да изтрия всички мисли от съзнанието си. Всеки път, когато нещо изникваше, аз го изтласквах навън. Всеки път, когато се появеше нечий образ, аз го изтривах. Като стигнах до вкъщи след петнайсетина минути бях изтощена от цялото изтласкване и изтриване и усещах как силно главоболие се спотайва зад клепачите ми. Исках само да си взема една гореща вана и да се сгуша в леглото.

Очуканата червена кола беше паркирана по средата на алеята и ми блокираше пътя и от двете страни.

— Чудесно. Само това ми липсваше — дадох на заден и намерих място на улицата. — Какво правиш тук, Джо Лин? — попитах спускащия се мрак.

Когато се приближих към къщата, външната врата се отвори. Мишел излезе, приличаше досущ на момичето от плаката на „Дъ Геп“ в светлите си каки на цвят панталони и тревистозеления пуловер. Затвори вратата зад себе си и ме пресрещна по алеята.

— Реших, че е по-добре да те предупредя — каза ми тя.

— Какво става?

— Джо Лин е тук.

— Виждам. Къде е баба?

— Спи.

— А Джо Лин какво прави?

— Приготвя вечерята.

— Приготвя вечерята ли?

Мишел присви рамене. Тя е твоя сестра, казваше жестът.

— Кога дойде?

— Преди около час.

Погледнах си часовника. Почти наближаваше седем.

— Сара вкъщи ли си е?

— Помага на Джо Лин.

— Помага й?

— Първо аз ще опитам от храната ти — каза Мишел.

Разсмях се, макар и смехът ми да беше горчив.

— Не мисля, че ще се наложи — наведох се и я целунах по бузата. — Но ти благодаря за предложението.

— Мисля, че каквото и да става — посъветва ме Мишел, докато приближавахме към вратата, — най-важното е да запазиш самообладание.

— Нищо няма да стане — казах. Дъщеря си ли успокоявах, или себе си?

— Е, знаеш каква е Джо Лин. Със сигурност ще каже нещо, с което да те ядоса. Просто не се хващай.

Погледнах по-малката си дъщеря с огромно удивление. Откъде се беше пръкнало това малко създание? В същото време се почувствах много натъжена. Четиринайсетгодишната ми дъщеря се опитваше да ме защити. Не тя трябваше да защитава мен. Аз трябваше да защитавам нея.

— Ще се оправя, кукличке — отвърнах.

Мишел ми се усмихна.

— Горе главата — каза ми тя, докато отварях вратата.

— Джо Лин? — влязох във фоайето. Скъпа, прибрах се, помислих си, без да го кажа.

— Пръжвам нещо набързо — провикна се тя от кухнята. В гласа й отекваше топлота и близост. Нали за това е семейството? — казваше.

— Хубаво мирише. — Насилих се да изправя рамене и да продължа напред. Мишел ме следваше по петите.

Джо Лин стоеше пред печката и разклащаше голям тиган, пълен със зеленчуци и малки парченца пилешко. Беше облечена в бели джинси и свободен пуловер с шпиц деколте. Сара стоеше до нея в сини джинси и протрита дънкова риза, като наглеждаше една димяща тенджера с бял ориз. Щом ме видя, пусна капака върху тенджерата, завъртя се на пети и напусна помещението.

— Не си сложила масата за ядене — провикна се Джо Лин след нея.

— После ще я сложа.

— Сега, ако обичаш — отвърна Джо Лин.

За моя изненада Сара се върна обратно. Джо Лин ми се усмихна приветливо. Виждаш ли колко е лесно, казваше усмивката й, докато Сара набързо нареждаше масата за петима.

— Лари го няма, нали? — попита ме Джо Лин.

— До понеделник. — Затова ли беше дошла — да провери дали не съм я излъгала?

— Искаш ли още нещо от мен? — попита Сара леля си, сякаш мен изобщо ме нямаше, сякаш не съществувах.

— Засега не.

— Тогава мога да вървя?

— Разбира се. Ще те извикам, когато вечерята стане готова. И благодаря.

Сара кимна, като упорито отказваше да погледне към мен и излезе от стаята.

— Защо си изритала Сара от стаята й? — попита ме Джо Лин незабавно. — Можеше да настаниш майка в кабинета.

Стомахът ми се сви. Погледнах към Мишел, която се бе облегнала на канапето във всекидневната и внимателно наблюдаваше сцената. „Усмихни се“, промълви ми тя, като разтегна устни с пръсти, сякаш за да подсили думите си.

— Няма да е за дълго — отвърнах.

— Стаята на едно момиче е свещена територия — продължи Джо Лин, говореше ми така, сякаш никога не съм била малка. — Трябва да се научиш да уважаваш децата си, ако искаш и те да те уважават.

— Това ли е всичко?

Мишел се изкашля, устните й се разтегнаха в пресилена усмивка, а очите й се разшириха от усилието.

— Просто си спомням колко мразех някой да ми влиза в стаята — отвърна Джо Лин, после добави: — Чакай само да опиташ това. Страхотно е. Станала съм доста добра готвачка, да знаеш.

— Страхотно.

— Всичко става с практика. Всеки, който може да чете, може и да готви. Или поне така казваше майка.

— Откога си започнала да се вслушваш в думите на майка?

— Напоследък опитвам всичките тези рецепти — продължи тя, сякаш нищо не бях казала, — за да съм готова, когато Колин излезе.

— Страхотно — повторих. Явно това беше единственото, което можех да кажа, без да си навлека неприятности. Грешах.

— Защо непрекъснато повтаряш „страхотно“, „страхотно“? Знаеш, че не си го мислиш. Знаеш, че последното, което би искала, е Колин да излезе от затвора.

— Страхотно е, че толкова ти харесва да готвиш — отвърнах.

— Не съм казала, че ми харесва.

Отново погледнах към Мишел. Тя повдигна брадичка с опакото на ръката си. Последвах мълчаливите й указания и аз повдигнах моята.

— Да не ти се е схванал вратът? — попита Джо Лин.

— Малко — отвърнах бързо.

— Това е, защото не знаеш как да си почиваш. Така и не се научи да се приспособяваш. Престани да се опитваш непрекъснато да си идеална.

— Не се опитвам да бъда идеална.

— Знаеш ли какъв ти е проблемът? — Джо Лин остави вилицата, с която разбъркваше зеленчуците. — Носиш си работата вкъщи.

— Вероятно си права — съгласих се.

— Толкова си свикнала да казваш на хората как да оправят живота си — не казвам, че има нещо лошо в това, не ме разбирай погрешно, това си е част от работата ти — но е лесно да забравиш, че вкъщи не всеки се интересува от мнението ти.

— Моля?

— Да помогна ли и аз с нещо? — обади се Мишел, като буквално изникна до мен. — Да напълня ли чашите? Да разбъркам ли ориза?

— Можеш да събудиш баба си — заяви Джо Лин. — Кажи й, че вечерята ще е готова след пет минути.

— Тогава защо да не я събудя след пет минути? — Мишел явно нямаше никакво желание да ни остави двете насаме.

— Защото ще й трябват пет минути, за да стане от леглото, затова, а няма да си съсипваме вечерята заради нея. Хайде. Иди да я събудиш.

— Върви — казах й.

— Господи, толкова си приличате двете — каза Джо Лин, когато Мишел излезе от стаята. — Нищо чудно, че ти е любимка.

— За какво говориш? Нямам любимки.

— Разбира се, че имаш. — Тя вдигна няколко парченца на върха на вилицата си и внимателно ги издуха, преди да ги опита. — Мммм, страхотно вкусно. Подай ми една голяма чиния, ако обичаш.

— Сара ли ти каза, че Мишел ми е любимка?

— Не е необходимо да ми казва. Чинията…

Извадих една голяма чиния от шкафа и я подадох на сестра си. Всъщност ми се искаше да й я разбия в главата.

— Какво правиш тук, Джо Лин?

— Приготвям ти вечерята.

— Защо?

— Предполагам, че това е начинът, по който искам да ти се извиня.

Едва не се разсмях. Сестра ми имаше уникален начин да се извинява.

— Това ли е единствената причина да дойдеш?

Тя повдигна рамене, сякаш онова, което щеше да каже, беше нещо обичайно, маловажно.

— Трябва да поговоря с мама.

— За какво?

— Вечерята е готова — провикна се Джо Лин, като изсипа пърженото и ориза от печката в чинията и я постави на масата в трапезарията. — Хайде, всички на масата.

— Просто мисля, че не трябва да я разстройваш — казах, преди останалите да дойдат.

— Това изобщо не ти влиза в работата. — Джо Лин подчерта грубия си отговор със сладка усмивка.

Сара седна първа на масата. Напълни си чинията и преди още останалите да са седнали, вече ядеше.

— Не смяташ ли, че трябва да изчакаш да дойдат всички? — попитах.

— Продължавай, яж — намеси се Джо Лин, докато наливаше вода в чашите. — Откога държите на етикета в тая къща? Хайде, Кейт. Сипвай си.

— Ще изчакам и другите.

— Както искаш. Но е по-хубаво, докато е топло. — Джо Лин започна да си сипва зеленчуци и ориз в чинията.

— Какво е това? — попита майка ми, когато Мишел я въведе в кухнята. — Празнуваме ли нещо?

Беше облечена в бледорозова рокля, сивите й къдрици леко се бяха смачкали от съня. Прилича на майка ми, помислих си.

— Да, мамо — отвърна Джо Лин. — Ти си поводът, можеш и да си поплачеш, ако искаш.

— Да плача ли? — изненада се майка ми, без да разбере намека за стария хит на Лесли Гоур.

— Яж — каза сестра ми.

— Мирише чудесно.

— На вкус е още по-хубаво — каза Сара, докато Мишел помагаше на майка ми да седне.

— Да, Кейт готви много хубаво — кимна майка ми.

Джо Лин загреба огромна порция пиле и зеленчуци и ги пльосна в чинията на майка ми.

— Аз приготвих вечерята — заяви тя.

— Така ли, скъпа. Браво на теб.

Джо Лин вдигна чашата си с вода във въздуха.

— Бих искала да вдигна тост. — Тя зачака, усмивката се оформи, после замръзна върху устните й, докато ние вдигахме чашите си. — За новото начало. — Чукнахме се.

— Празнуваме ли нещо? — попита майка ни.

— Да, бабо — отвърна Мишел. — Празнуваме.

— Можеш да си поплачеш, ако искаш — добави Сара.

Майка ми внимателно опита храната си.

— Не се страхувай — подкани я Джо Лин. — Няма да те ухапе.

— Много е вкусно — заяви майка ни. — Кейт готви много вкусно.

— Джо Лин е приготвила вечерята, бабо — поправи я Сара.

— Разбира се, скъпа.

Останала част от вечерята премина в милостиво мълчание. Когато свършихме, майка ми ме похвали за вкусното ядене.

— Празненството беше чудесно.

— Още не е свършило — каза Джо Лин, докато Сара и Мишел почистваха масата и подреждаха чините в миялната машина. — Трябва да поговорим по работа.

— Каква работа, скъпа?

— Джо Лин, моля те…

— Кейт, мълчи си. Това не те засяга.

— Искаш ли да погледаш телевизия, бабо? — попита Мишел от кухнята.

Джо Лин погледна ядосано към по-малката ми дъщеря.

— Прибери кучетата си, Кейт.

— Знаеш, че няма да разбере нищо от онова, което ще й кажеш — отвърнах.

— Нещо друго?

— И дори и да разбере, няма да го запомни.

— Не е необходимо да го помни. А и не си длъжна да стоиш.

— Никъде няма да ида.

— Както искаш. Но не се меси. — Джо Лин завъртя стола на майка ни така, че да е обърната с лице към нея. — Мамо, чуй ме сега. Не е кой знае какво. Имам нужда от малко пари.

— Пари?

— Да, нали знаеш, грешните зелени нещица, които си къташ от години.

— Джо Лин, моля те.

— Млъкни, Кейт.

— Тя няма пари.

Майка ми ме погледна разтревожено.

— Вечерята беше прекрасна, Кейт.

— Аз приготвих вечерята — каза Джо Лин, хванала облегалките на стола, върху който стоеше майка ни, с лице само на сантиметри от нейното. — Благодари на мен, не на Кейт.

— Кейт готви много хубаво.

Очите на Джо Лин се изпълниха със сърдити сълзи.

— Кейт прави всичко много хубаво. Това ни е известно. Но тук не става дума за Кейт. Кажи сега, спомняш ли си какво ти казах преди малко?

— Разбира се, скъпа.

— Добре, защото за мен е много важно. Реших да се запиша отново да уча и да стана адвокат. Какво мислиш по въпроса?

— Мисля, че е чудесно, скъпа.

— И за да направя това ми трябват пари. Пари, с които не разполагам. Така че те моля да ми дадеш назаем. — Майка ни се усмихна. — Не са кой знае колко. Засега ми трябват само няколко хиляди долара.

— Засега? — Гласът ми беше рязък като плющене на камшик.

— Помолих те да не се месиш, Кейт — предупреди ме Джо Лин.

— Но защо са ти няколко хиляди сега? Още никъде не са те приели. Дори не си кандидатствала още.

— Трябва да изпратиш чек заедно с молбата.

— Не и на стойност няколко хиляди долара.

— Времената са се променили, откакто ти си учила, Кейт — напомни ми тя.

— Не чак толкова. За какво са ти няколко хиляди долара?

— Поправи ме, ако греша — отвърна ми Джо Лин, — но разговорът не е ли между мен и мама? Ти не се ли отметна вече от обещанието си да ми дадеш пари?

— Какво става, Джо Лин? — попитах ядосано.

— Вечерята беше чудесна, Кейт — каза майка ни, погледът й притеснено шареше между двете й дъщери. — Вече искам да си ида в стаята.

— Разбира се, мамо — побързах да кажа. — Мишел, помогни, ако обичаш, на баба си…

— Мишел, остани си там, където си — заповяда Джо Лин. — Баба ти няма да ходи никъде, докато не се разберем.

— За бога, какъв смисъл има? — попитах. — Не виждаш ли, че само я разстройваш?

— Ти я разстройваш. Аз се справях добре.

— Тя не разбира какво става.

— Много добре разбира. Нали, мамо?

— Разбира се, скъпа. — Майка ни притеснено се размърда на стола си.

— Чу ли?

— Тя все това повтаря — опитах се да обясня.

— Какво ти става, Кейт? — сряза ме Джо Лин. — Страх те е, че за теб няма да остане какво да наследиш ли?

— Да наследя ли? За какво говориш? Няма какво да се наследява.

— Трябват ми всичко на всичко две хиляди долара, мамо. Сигурна съм, че можеш да отделиш поне толкова. Никога преди не съм те молила за нищо.

— Вечерята беше много вкусна — каза майка ни, гласът й бе писклив, ръцете й нервно се въртяха в скута.

— Плашиш я — казах.

— Права ли е, Кейт? — попита Джо Лин. — Плаша ли те?

— Искам да си ида в стаята вече.

— Можеш да ходиш където си пожелаеш, веднага щом уредим въпроса.

— За бога, Джо Лин, стига толкова. Мисля, че е време да си ходиш.

— Празненството свърши ли? — попита майка ми.

— Да, мамо, празненството свърши.

— Празненството е все още в разгара си — заяви Джо Лин, гласът й беше рязък, някак отчаян. — Вижте, изглежда не си давате сметка колко важно е за мен това. Може да е последният ми шанс. Не искаш да ме лишиш от него, нали? Искам да кажа, помисли си само колко ще се гордееш, мамо. Можеш да разказваш на всичките си приятелки за дъщеря си, адвокатката.

— Разбира се, скъпа.

— Ако ми кажеш къде си скрила чековата си книжка, мога да ти я донеса.

— Чековата ми книжка — повтори майка ми и ме погледна.

— Не я гледай нея. Погледни ме мен. Просто ми кажи къде е и аз ще ти я донеса. Ще попълня всичко. Ти само ще трябва да се подпишеш.

— Разбира се, скъпа.

— Къде е? В чантата ти ли е? — Джо Лин стана и се запъти бързо към стаята на Сара.

— За какво е всичко това? — попита Сара разтревожено, първото нещо, което ме питаше, откакто се бяхме счепкали.

— Не знам — отвърнах честно.

Джо Лин се върна с чантата на майка ни.

— Не мога да намеря чековата ти книжка. Къде си я държиш?

— Чековата й книжка е у мен — казах, като се подготвих за пороя от хули, който бях сигурна, че ще се изсипе върху ми.

— Какво искаш да кажеш с това, че е у теб? Какво правиш с нея?

— В нея няма пари, Джо Лин. И няма смисъл да се разправяме за това.

— По дяволите, кой те е упълномощил?

— Защо не се успокоим всички… — намеси се Мишел.

— Млъквай, Мишел. Не се бъркай там, където не ти е работата.

— Не й говори с такъв тон — каза Сара, вземайки ми думите от устата.

Джо Лин размаха ръце във въздуха.

— О, страхотно. Съюзете се всички срещу мен, защо не?

— Ще ти предложа нещо — казах й. — Донеси ми молбата си. Аз ще ти подпиша чека за таксата и ще правим вноските една по една.

— Не е достатъчно.

— Какво искаш да кажеш с това, не е достатъчно?

— Престани да се държиш с мен като с дете.

— Защо да се държа с теб като с дете?

— Искаш да видиш молбата ми; искаш ти да напишеш чека. Все ти трябва да решаваш всичко.

— Искаш ли парите, или не ги искаш?

Тя не ми обърна внимание и падна на колене пред майка ни.

— Моля те, мамо, поставяш ме в много унизително положение. Не можеш ли просто да ми дадеш парите? Не ме карай да те моля.

Очите на майка ми се изпълниха със сълзи.

— Празненството беше много хубаво.

— Недей така, мамо — продължи Джо Лин. — Моля те, недей така.

— Тя не може да ти помогне — намесих се.

— Може. — Джо Лин се изправи и започна да крачи напред-назад пред стола на майка ни, също като тигър в клетка с извадени нокти, готов да се нахвърли и да те стисне за гърлото. — Няма да направиш това, мамо. Този път няма да ти се размине.

— Какво да й се размине? — попитах. — Какво толкова ти е сторила?

— Нищо! — изкрещя Джо Лин. — Не е направила абсолютно нищо! Не е ли така, мамо? Не е ли така? Ти не правиш нищо!

— Не правя — повтори майка ни, лека искрица на разбиране проблесна в очите й.

— Просто си седиш тук и не правиш нищо. Както винаги.

— Нищо не правя — съгласи се тя.

— Когато съпругът ти се връща у дома и ти крещи, ти не правиш нищо. Когато те удря и ти мие устата със сапун, ти не правиш нищо.

— Нищо.

— Когато тормози децата ти, ти не правиш нищо.

— Не правя нищо.

— Джо Лин, какъв смисъл има да се връщаме отново към всичко това сега? — Гласът ми се бе превърнал в мъчителен шепот. Буквално ме болеше да говоря.

— Смисълът е, че тя не направи нищо! През всичките тези години тя не направи нищо.

— И си плати за това. Господ ни е свидетел, че си плати за това.

— Не — аз платих за това! Аз съм тази, която плати за това. — По бузите на Джо Лин започнаха да се стичат сълзи.

— За какво говориш? Ти му беше любимка. Той никога дори с пръст не те е закачал. — В мига, в който думите излязоха от устата ми, знаех, че не е така. — О, не — казах. — Моля те, кажи, че не е вярно.

— Добре дошла в реалния свят, госпожо Терапевт — подигра се сестра ми.

— Нищо не направих — отвърна майка ми, като бавно се изправи на крака.

— Точно така, мамо, нищо не направи. — Джо Лин погледна към задния прозорец, сякаш миналото се прожектираше на стъклото също като на кино. — През всичките тези нощи, в които той идваше в стаята ми да ме целуне за „лека нощ“, всеки път, когато ставаше от твоето легло, за да дойде в моето, всичките тези следобедни неделни разходки в провинцията. „Виждаш ли онези крави там? — казваше ми той, докато ръката му се провираше между краката ми. — Когато всичките крави са прави, значи времето ще е слънчево, когато всичките лежат на земята, значи ще вали.“

— О, господи — изпъшках, усетих как ми се зави свят и ми се доповръща. — Нямах представа.

— Не, но тя имаше. — Джо Лин погледна към майка ни. И нейните очи бяха заковани на задния прозорец и гледаха същия стар филм, който гледаше и сестра ми. — И не направи нищо.

— Не знаех — прошепна майка ми. — Не знаех.

— Не ми казвай, че не си знаела — изкрещя сестра ми. — Знаеше. И още как. Просто се преструваше, че не се случва. Какво си мислеше, че ако не му обръщаш внимание, всичко ще се оправи? Така ли си мислеше?

— Не знаех.

— Как можа да оставиш да му се размине? Как можа да го оставиш да ми стори нещата, които ми стори? Ти си ми майка. Ти трябваше да се грижиш за мен. Трябваше да ме пазиш.

— Винаги беше толкова мил с теб — казваше майка ми през сълзи, — толкова любящ.

— О, да, наистина беше много любящ.

— Така те ревнувах. Мислех си, само ако беше толкова нежен и внимателен с мен.

— Знам — продължаваше Джо Лин. — Не се опитвай да ми казваш, че не си знаела.

— Чак когато стана на тринайсет, започнах да подозирам, че има още нещо.

— И какво те накара да разбереш, майче? Кошмарите, които непрекъснато сънувах, лошите ми бележки, кръвта по чаршафите?

За миг настъпи пълна тишина. Сара се пресегна и привлече Мишел в прегръдките си.

— Начинът, по който те гледаше — каза най-накрая майка ни. — Ти се наведе да вземеш нещо и аз улових погледа в очите му, и изведнъж разбрах. Напуснах го на следващия ден.

— Тогава вече беше прекалено късно. — Джо Лин си изтри носа с опакото на ръката. — Прекалено късно.

Майка ни се отпусна назад на стола си, като зарови глава в ръцете си.

— Но ти отиде да го видиш — напомних на сестра си. — Когато се разболя, ти ходи в болницата. Плака, когато умря.

— Той ми беше баща — отвърна просто Джо Лин.

Никой не каза повече нищо.

Двайсет и девета глава

Същата тази нощ сънувах как тичам през едно голямо поле. Слънцето беше притъмняло и заплашваше всеки момент да завали, тревата беше суха и пожълтяла. Далеч пред мен Джо Лин си тананикаше: „Не можеш да ме хванеш. Не можеш да ме хванеш“. Втурнах се по посока на гласа и се спънах в една голяма черно-бяла крава, която лежеше на земята. Докато се изправях на крака, видях Сара да седи върху гърба на друга крава. Плачеше. Затичах се към нея, на пътя ми внезапно се изпречиха два реда бодлива тел.

Колин Френдли стоеше в кулата с дълга пушка в ръка и се целеше в главата на дъщеря ми.

— Не се притеснявай — каза ми той, — ще се погрижа за нея.

— Всички крави лежат на земята — каза някакъв глас зад гърба ми.

Извърнах се. Вторият ми баща се поклащаше от клона на една масивна бананова палма. В едната си ръка държеше бутилка бира, а в другата — Мишел.

— Това означава, че ще вали — каза Мишел, докато ръката на втория ми баща опипваше гърдите й.

Извъртях се в леглото, сърцето ми биеше бясно, тялото ми бе потънало в пот. В следващия миг стоях на колене в банята и повръщах в тоалетната чиния.

— Кучи син — прошепнах между два напъна. — Проклетият му кучи син.

Как съм могла да не разбера? Как съм могла да не заподозра? Джо Лин ми беше подмятала от години. Всички парченца бяха тук. Единственото, което ми оставаше да направя, бе да ги събера и да ги подредя в едно свързано цяло. Сляпа ли бях, или глупава? Ами майка ми? През цялото време ли беше знаела, както я обвиняваше Джо Лин, или го бе напуснала веднага, щом беше заподозряла нещо? Имаше ли това значение вече? Пораженията бяха нанесени.

Помислих си дали да не се обадя на Лари, но реших, че е по-добре да не го правя. Беше два посред нощ. Щях да събудя цялата къща, да уплаша майка му до смърт. И защо? За да мога да споделя последните новини около все по-ненормалното си семейство? Какво очаквах да направи? Какво изобщо можеше да направи някой от нас вече?

Трябваше ми повече от час да успокоя всички, след като Джо Лин изхвърча от къщата, обляна в сълзи. Тялото й се бе превило надве от болка, омекналите й крака заплашваха да се сринат под нея.

— Моля те, остани — виках след сестра си, докато тя се качваше в колата си. — Можеш да спиш при мен. Моля те, Джо Лин, не бива да караш в такова състояние. Не трябва да оставаш сама.

В отговор тя заключи вратата на колата и рязко даде на заден, като за малко не цапардоса колата ми, паркирана на замръкналата улица. Опитах се да й се обадя десет минути по-късно, но попаднах на телефонния секретар. „Здрасти, Джо Лин е на телефона — измърка прелъстително гласът й. — Кажи ми всичко.“

— Обичам те — казах й. — Моля те обади ми се веднага, щом се прибереш. — Обадих се отново десет минути по-късно и оставих същото съобщение, като продължих да се обаждам на всеки десет минути, докато най-накрая, когато вече наближи полунощ, се отказах. Явно не искаше да говори с мен. Какво повече, в края на краищата, имаше да се казва?

— Мислиш ли, че ще се оправи? — попита Мишел.

— Не знам — отвърнах.

— Мислиш ли, че баба е знаела?

— Не знам.

— Защо Джо Лин никога не е споделила нищо с никого?

— Не знам.

Знаех ли изобщо нещо?

— Не можа ли просто да й дадеш парите? — попита Сара. — Не е, като да не можеш да си го позволиш.

— Не е там работата.

— Работата е, че те помоли за помощ, а ти й отказа.

— Опитвам се да й помогна.

— Да, голям терапевт си, няма що.

Не казах нищо. Права беше.

Някак си успях да заведа майка ми до стаята на Сара, да я съблека и да й облека нощницата. Завих я в леглото и се наведох да я целуна по бузата.

— Добре ли си, мамо? — попитах, но тя не ми отговори, просто лежеше с отворени очи и сълзите продължаваха да се стичат по бузите й. Когато я проверих след половин час, не беше помръднала.

На следващата сутрин отидох с колата до апартамента на Джо Лин.

— Не можете ли да ме пуснете да вляза? — попитах портиера, висок мъж с продълговато лице и тъмни, вдлъбнати очи. — Снощи беше доста разстроена. Просто искам да се уверя, че е добре.

— Как мога да съм сигурен, че сте сестра й? — попита ме той, като ме изгледа скептично.

— А каква да съм?

— Репортерка — отвърна той провлечено. — Доста я преследвате след сватбата.

— Не съм репортерка.

— Не си приличате с нея.

— Вижте, просто се страхувам, че може да е направила някоя глупост — избухнах, прекалено уморена, за да споря, после се извърнах и понечих да си тръгна.

— Чакайте — извика той след мен. — Мисля, че мога да ви пусна.

— Какво ви накара да промените решението си? — попитах, докато портиерът отключваше вратата на апартамента на сестра ми на втория етаж.

— Ако бяхте репортерка — каза ми той и ме пусна да вляза преди него, — нямаше да се откажете толкова лесно.

— Джо Лин — извиках аз от вратата, като не смеех да дишам. — Джо Лин, тук ли си? — пристъпвах предпазливо от крак на крак, беше ме страх да вляза навътре, да погледна по-отблизо, да не би да видя нещо, за което да не съм подготвена. — Джо Лин — повторих и продължих напред, портиерът ме следваше по петите като дружелюбно псе.

Типично за Джо Лин апартаментът й беше едновременно подреден и разхвърлян. Подреден хаос, помислих си, очите ми обходиха износения синкавозеленикав мокет, избелялото канапе в дамаска на цветя и съответното кресло, масичката за кафе, чието стъкло беше напълно скрито от купища вестници и последните таблоиди. Още стари вестници бяха струпани върху черния талашитен бар. Един лекьосан бял пуловер бе метнат върху двата високи стола, на пода до тях се въргаляха два вишневочервени сандала, единият със скъсана каишка.

— Явно я няма. — Портиерът надникна през рамото ми, докато аз поглеждах в кухнята. Още вестници разтворени върху кухненската маса, до тях имаше чифт големи ножици, заедно с отворен албум и празна тубичка лепило. Погледнах в албума с изрезки и видях Колин Френдли да ми намига от отворената страница. Бързо се извърнах и забелязах редицата празни опаковки от овесени ядки върху кухненския плот, както и празната кутия от мляко, от която ме гледаше снимка на младо момиче. „ИЗЧЕЗНАЛА“, гласеше надписът над щърбата й усмивка. Излязох тичешком от стаята, очите ми бяха пълни със сълзи.

— Добре ли сте? — попита ме портиерът.

Поклатих глава, пред очите ми изведнъж изплуваха образи на Джо Лин под формата на серия посивели снимки от моргата. Ето я в банята, вените й бяха разрязани и кръвта се стичаше по покрития с бели плочки под; или на следващата — увиснала от поставката за душа на една голяма ярка на цвят плажна кърпа; или на другата, лежи на леглото си, с посивяла кожа и отворена уста, с примерно кръстосани върху пищния й бюст ръце — умряла от свръхдоза приспивателно.

— Ще ми направите ли една услуга? — попитах. — Ще проверите ли в другите стаи вместо мен?

Той се поколеба, олюля се, най-накрая обаче тръгна.

— По-добре елате да видите — извика ме няколко секунди по-късно.

Коленете ми омекнаха и за малко не паднах.

— О, господи — казах и се хванах за бара, събаряйки няколко страници от вестника на земята до краката си. Колин Френдли ме погледна отдолу, очите му се бяха втренчили право под полата ми. — О, господи! — възкликнах отново, ритнах снимката с крак и видях как лицето му се сцепи на две, когато хартията се разкъса. — Тя…?

— Няма я — отвърна ми портиерът. — По всичко личи, че снощи не е спала тук.

Смехът, който се отрони от устата ми, бе смях на облекчение. Но бързо се превърна в хлипане и заседна в гърлото ми, когато се приближих към спалнята на сестра си и се загледах в огромното й легло, идеално оправено и покрито с детско синьо пухкаво одеяло. Един плюшен мечок седеше върху изтърканата възглавница на квадрати.

— Изглежда като стая на малко момиченце — каза портиерът, сякаш ми четеше мислите, докато аз улових отражението си в огледалото над скрина на Джо Лин, от другата страна на леглото й. Покрай огледалото бяха наредени снимки на Колин Френдли — стърчаха под всевъзможни ъгли от металната рамка и се набиваха в света ми, в ежедневието ми. Където и да погледнех, той беше там. Смееше ми се.

— Дрехите й ги няма — каза портиерът.

— Какво?

Той махна към гардероба.

— Казвала ли ви е, че ще заминава някъде?

Поклатих глава, ръцете ми разровиха празните й закачалки, преминаха през оголените рафтове и отвориха опустелите чекмеджета. Но освен няколко стари блузи и шалчета, не беше останало нищо.

— По всичко личи, че няма намерение да се връща — каза портиерът, отново прочел мислите, които се въртяха из главата ми подобно на паднали листа от вятъра.

Къде можеше да е отишла? Защо си бе взела всички дрехи?

— Наемът й е платен до следващата сряда — каза портиерът.

— Сигурна съм, че ще се върне дотогава — измърморих, като изгарях от нетърпение да се махна оттук. — Всяка събота и неделя пътува — напомних и на двама ни, опитвайки се да наредя парченцата от тази последна мозайка, да разбера какво е намислила този път Джо Лин. Дали не беше решила да си намери апартамент по-близо до затвора? Преместваше ли се да живее другаде? Затова ли си бе събрала дрехите? Затова ли й трябваха пари? Аванс и цялата вноска за наема, депозит, слушах мълчаливо, докато портиерът излизаше заедно с мен от апартамента на Джо Лин и заключваше вратата след нас. Нещата се връзваха, казвах си. Скъпо беше да започнеш наново живота си.

— Ако видите случайно сестра ми, бихте ли й предали, че съм идвала и искам да говоря с нея? Спешно е.

— По всичко личи, че няма да се върне — повтори злокобно отново портиерът, докато аз се отправях към колата си.

— Къде си, по дяволите? — изкрещях, когато влязох в колата си.

— Отишла е да види Колин — успокои ме Лари, когато му се обадих в Южна Каролина. — Стига си се тревожила за нея, Кейт. В Рейфорд е и е обградена от въоръжени пазачи и полицаи. Не може да се намира на по-сигурно място.

— Мислиш ли?

— Сигурен съм.

— Благодаря ти — казах му. — Радвам се, че ти се обадих.

— И аз.

— Как са вашите?

— Страхотно.

— А голфът?

— Чудесно.

— Чудесно — повторих. — Страхотно.

— Всички ти пращат много поздрави.

Върни им ги, чух да казва Джо Лин.

— Прати им и ти от мен — отвърнах вместо това.

— Добре — каза, после добави: — Липсваш ми. Много те обичам. Знаеш го.

— Знам го — отвърнах му. — И аз те обичам.

В събота отидох в хотел „Брейкърс“, за да се срещна с Робърт.

Повтарях си, че отивам, защото трябва да разбера истината, защото ако не се срещна с Робърт, никога няма да разбера със сигурност дали нещата, които Бренди ми беше казала, са верни и ще прекарам останалата част от живота си да се чудя и да съжалявам. И без това от доста време се чудех и целият ми живот бързо се израждаше в едно огромно съжаление.

— Джо Лин обади ли ти се? — попита Сара, като влезе в банята ми, докато си слагах от кораловочервеното червило, което наскоро си бях купила.

Подскочих и изпуснах червилото на тоалетката си, видях го как оставя голямо оранжево кръгче върху мраморния плот с цвят на лешник. Смъртническо оранжево, помислих си, като набързо избърсах петното от тоалетката с влажна кърпа, после тикнах червилото в чантата си и се опитах да изглеждам съвсем естествено, спокойно.

— Не, не ми се е обаждала.

— Какво ще правиш?

— Какво мога да направя?

Сара повдигна рамене и се облегна на стената. Носеше нарязани дънки и една от онези свободни туники, които преди толкова харесваше.

— Виж, трябва да изляза за няколко часа — казах, твърдо решена да не мисля за сестра си през остатъка от следобеда. Когато станеше готова, отново щеше да се появи на повърхността. Както правеше винаги.

— Много си хубава.

— Благодаря ти — опитах се да не изглеждам прекалено изненадана от комплимента, но се почудих дали Сара по някакъв начин не може да види през бежовия ми мъжки костюм с марка „Армани“ и копринената блуза с цвят на слонова кост нежното розово бельо от френска дантела отдолу.

— Къде отиваш? — попита Сара.

— Да търся къде да настаним баба ти — излъгах, за което се и намразих.

— Мислех, че утре ще ходиш.

— И утре също. — Помислих си, че от месеци не бяхме водили толкова дълъг разговор и се почудих защо ставаше точно сега.

— Смяташ ли, че ще намериш нещо?

— Надявам се — отвърнах й, токчетата ми потропваха по мраморния под, докато излизах от банята.

— Откъде намери тези обувки?

Господи, нищо не й убягваше от погледа.

— Купих си ги преди няколко седмици. Как ти се струват?

— Доста са високи — заяви тя. — Никога не съм те виждала на толкова високи токове.

— Реших да ги опитам. За разнообразие.

— Кога ще се върнеш? — попита ме Сара.

— Скоро. След няколко часа. Дори и по-малко — отвърнах. А може и повече, добавих наум. — Защо?

— Просто питам. — Отново присви рамене, но не помръдна.

— Всичко наред ли е? — попитах неохотно, гузно. По принцип бих подскочила от възможността да отворя отново линията за общуване помежду ни, особено след като Сара правеше първата крачка. Но защо трябваше да е точно сега? — Има ли нещо, за което да искаш да си поговорим?

— Като например?

— Не знам. Изглеждаш доста разговорчива.

— Това пък какво значи? — Тялото й се стегна, готово да се обиди при най-незначителния повод.

— Нищо не означава. — Нямах време, нито търпение да се разправям сега. — Наистина трябва да тръгвам.

— Можем да отидем на кино след това — подхвърли Сара, като ме изпрати до вратата.

— Искаш да отидеш на кино? С мен?

— Ами, нямам пари и ти не ме пускаш да излизам с приятелите ми — отвърна тя съвсем логично.

— Вярно — казах, положението вече ми стана някак си по-ясно. — Ще видим, като се прибера.

— Не се бави много — каза ми тя, докато се качвах в колата.

Сигурно имат някакъв вграден радар, помислих си, докато давах на заден по алеята, някакво смътно предчувствие, което им сигнализира, когато светът им се готви да се промени. Нима не беше така с всички ни? Дадох си сметка колко често бях пренебрегвала моето.

Двайсет минути по-късно двете кули-близнаци на „Бейкърс Голф“ и „Бийч Клъб“ изникнаха пред очите ми. Мигновено се сетих за новата съдебна палата на Палм Бийч, чиито извити покриви бяха проектирани като архитектурно ехо на тези двата. Господи, защо ми идваха наум такива неща сега? Моментът едва ли бе подходящ, за да си мисля за сестра ми и отвратителния й вкус по отношение на мъжете.

Една неудобна мисъл си пробиваше път в главата ми също като червей през рохка пръст. В крайна сметка двете със сестра ми не се различавахме чак толкова, гласеше тя. И двете се стремяхме към невъзможни мъже. Сестра ми си съсипваше живота заради един. И аз ли щях да направя същото заради друг?

— Не ставай смешна — предупредих отражението си в огледалото, докато отбивах колата по дългата алея, която водеше към хотел „Брейкърс“. — Ти не си съсипваш живота. Просто ще ти олекне, като си изясниш нещата.

Как, като си свалиш новия френски сутиен ли? — парира ме отражението ми.

— Недей да интересничиш — казах, като намерих свободно място между един черен ролс-ройс и един шоколадовокафяв мерцедес.

Бързо прекосих V-образната алея, заобиколих фонтана с морски нимфи и излязох пред входа на петзвездния стар хотел — величествена постройка, в която си личеше ясно, че са вложени много пари. Минах забързано пред портиерите и хоповете с техните колосани бели ризи и тъмносини еполети, като забелязах многобройните колички за багаж, стиковете за голф и засадените в саксии палми, които обграждаха входа. Запътих се по червения килим покрай високите йонийски колони и стъклени врати към голямото обширно фоайе, чийто изрисуван с фрески таван бе осеян на еднакви разстояния от огромни кристални полилеи, а мраморният под едва се виждаше от многоцветните персийски килими. По стените висяха гоблени, по мраморните стойки имаше огромни букети, из уютно подредените на групички канапета и кресла имаше дори малки комплекти за шах и табла. Запътих се към дългата рецепция, краката ми бяха изтръпнали във високите обувки.

Бях подранила, знаех, без да е необходимо да си поглеждам часовника. Робърт едва ли щеше да е дошъл. Въпреки това се огледах крадешком наоколо, като внимавах да не осъществявам контакт с никой от многобройните посетители на хотела. Можех да прекарам следващия половин час в обикаляне на изключително скъпите бутици, които се намираха отстрани на фоайето или да се поразходя наоколо и да посетя бара встрани от централния ресторант. Двамата с Лари веднъж бяхме идвали на вечеря тук, малко след като се преместихме в Палм Бийч. През годините от време на време се канехме да си наемем стая за събота и неделя. Така и не го направихме. Ето че сега щях да си наема стая с друг мъж.

— Не, няма — измърморих под носа си, спрях и направих обратен завой, преди да съм стигнала до рецепцията. — Тук си, само за да поговориш с него.

Да разбереш истината ли?

— Точно така.

Истината или последствията.

— Истината и последствията, искаш да кажеш. Не се прави на две и половина — измърморих, като седнах върху близкостоящия старинен стол, тялото ми мигновено бе обгърнато от огромната хидрангия, чиито ярки розови цветя почти се изсипаха в скута ми. Вероятно вече знаех истината. Но явно нямаше значение. Нали бях дошла? Тогава оставаха последствията. Какви по-точно щяха да бъдат последствията от една връзка с Робърт? Трябваше ли изобщо да има такива?

За всяко действие си има противодействие, изрецитирах си наум, защото знаех, че винаги има последствия.

Чух смях и рязко се извърнах, изостреният връх на едно от тесните зелени листенца ме закачи по окото. Една млада двойка стоеше на не повече от два метра от мен и се прегръщаше, устните им бяха слепнали, телата им се поклащаха под напора на въображаеми ветрове, докато притеснени наблюдатели предпазливо ги заобикаляха, внимавайки да не обезпокоят страстта им. До самата регистратура едно малко шестгодишно момче стоеше до майка си, сочеше с пръст към двойката и се смееше. Майка му му се скара да не сочи с пръст, после се обърна встрани, въпреки че само секунди по-късно също се загледа към тях с тъжен поглед.

Това исках, помислих си, като знаех, че и тя си мисли същото. Да съм млада и страстно влюбена, да се нуждая от прегръдката на някого толкова, че чак да ме боли, буквално да умирам за устните му върху своите, да бъда така желана, така отнесена, така забравила за останалия свят. Отново да бъда на седемнайсет.

За това си мечтаех: двамата с Робърт прегърнати, очите му впити влюбено в моите, устните му нежно целуват крайчеца на моите, извивката на врата ми, потрепващите ми клепачи, бузите, връхчето на носа, ръцете му обгръщат лицето ми, пръстите му се заравят в косата ми, докато езикът му нежно докосва моя, целувката ни става по-страстна, но някак си по-нежна, винаги по-нежна.

На практика нещата щяха да бъдат съвсем различни. Винаги ставаше така. О, може и да имаше страстни, нежни целувки, но те щяха да бъдат само прелюдия към основното действие и щяха да продължат само толкова, нямахме кой знае колко време. Сара ме чакаше у дома; Робърт, без съмнение, си имаше планове с жена си. Не можеше да ни няма прекалено дълго, без да събудим подозрения. И така, нежните продължителни целувки щяха да отстъпят пред все по-настоятелните ласки. Дрехите щяха да бъдат разкопчани, раздърпани и свалени. Краката ни щяха да се обвият, да се покаже плът. Различна от онази, която познавах, различен начин на докосване. И щеше да бъде прекрасно. Знаех, че щеше да бъде прекрасно. И когато свършеше, щяхме да лежим в прегръдките си, давайки си сметка за отлитащото време, опитвайки се да не обръщаме внимание на все по-натрапващото се мокро петно под нас.

Това е разликата между фантазиите и действителността. Във фантазиите няма последствия, няма мръсотия. Когато всичко свърши, се чувстваш страхотно, а не гузен. Фантазиите не оставят мокри петна.

Това исках. Исках фантазия.

Нямах нужда от още реалност. Имах си повече от достатъчно.

Представих си как двамата с Робърт седим на двата края на леглото, без да си говорим, без да се докосваме повече и се мъчим пак да се облечем. Знаех, че щях да се чувствам ужасно. И без това вече се чувствах така.

— Какво търся тук? — прошепнах, като закачих едно продълговато листо с устата си и усетих как се плъзна покрай езика ми. И тогава го видях.

Влезе през входната врата с лека крачка, дългите му ръце се полюшваха непринудено отстрани. Беше облечен в тъмносини панталони и бяла блуза с поло яка, мускулите му изпъкваха впечатляващо. Косата му се спускаше непокорно върху челото. Устните му бяха извити в обичайната усмивка. Можеше ли да изглежда по-хубав? — помислих си, докато всеки мускул от тялото ми изтръпваше. Възможно ли беше да желая някого толкова много и да го харесвам толкова малко?

Въздъхнах, но бързо запуших устата си с ръка, за да не ме чуе. Шокът от последното ми заключение ме удари право в стомаха като боксьорски юмрук. Не харесвах особено Робърт, никога не го бях харесвала и именно поради тази причина не бях спала с него преди трийсет години. И затова не можех да спя с него сега.

Робърт самоуверено прекоси фоайето, като гледаше право напред, без изобщо да се огледа встрани. Не ме видя. Не се изненадах. Истината беше, че бях невидима за Робърт, че винаги съм била невидима. Как можеше да види изобщо някого, в края на краищата, когато единственото, което виждаше в очите на другите, бе великолепието на собственото му отражение?

Ето това беше истината. Така стояха в действителност нещата.

Видях как Робърт непринудено разговаря със служителя на регистрацията, после разсеяно се оглежда из огромното фоайе. Стани, казах си. Стани и обяви присъствието си, кажи му, че си променила решението си. Вместо това се зарових по-дълбоко зад посаденото в саксия растение, знаейки, че се държа глупаво, че дори и да не се кача с него горе, поне му дължа обяснение.

Само дето нещо ме задържаше към този старинен стол, сякаш аз самата бях засадена в него. Защото въпреки наскорошното ми прозрение и новооткритата ми решителност, знаех, че ако стана от този стол, ако се изправя пред Робърт, съм загубена, играта свършва и аз все едно вече лежах гола точно по средата на мокрото петно. И така, останах да си седя на стола, скрита зад огромната хидрангия, и да наблюдавам как вероятния ми любовник се разписва в регистъра и взима ключа си, усмихвайки се самоуверено на път за асансьорите.

После се втурнах към изхода на хотела, сякаш някой ме гонеше, сякаш животът ми зависеше от това.

И вероятно беше точно така.

Трийсета глава

Позвъних на Джо Лин веднага, щом се прибрах. Пак попаднах на секретаря, така че се обадих в мотела в Старк, в който обикновено отсядаше. Управителят ме уведоми, че от няколко седмици не е виждал Джо Лин и затвори, преди да успея да го попитам за имената на други мотели в околността.

— Страхотно — промърморих. Подвоумих се дали да се обадя в затвора и реших да не го правя. Какво щях да им кажа в края на краищата? Какво можеха да ми помогнат?

— Доколкото разбирам не ви се е обаждала? — попитах дъщерите си.

Те поклатиха глави.

Помислих си за Робърт — дали още ме чака в хотелската стая, дали е поръчал шампанско, дали започва да става нетърпелив, отегчен, разтревожен, ядосан.

— Някой друг търсил ли ме е? — попитах.

— Кой? — попита Сара.

— Никой конкретно. — Забелязах, че си е измила косата и си е облякла чифт изненадващо прилични бежови панталони и пуловер в тон.

— Още ли ти се ходи на кино?

— Да. — Сара се опита да придаде на гласа си безразлична нотка и почти успя.

— А на теб, Мишел? Ходи ли ти се на кино?

— Не мога — отвърна ми тя. — Отивам при Брук, нали помниш?

— Добре. Бях забравила. — Огледах се. — Къде е баба ви? Спи ли?

— В стаята си е — отвърна Сара. — Държи се малко странно.

— В смисъл?

— Здравей, скъпа — поздрави ме майка ми, сякаш бе стояла зад кулисите, изчаквайки момента да се появи на сцената. Тя влезе в кухнята с чанта в ръка. — Стори ми се, че чух, че се каните да ходите на кино?

Сара избра популярен филм и кино, което в четири часа следобед в един хубав слънчев ден беше почти препълнено. Успяхме да си намерим три места едно до друго отпред.

— Ще виждаш ли оттук, мамо?

Не ми отвърна. Мълчеше си, откакто бяхме тръгнали от къщи.

— Все толкова мълчалива ли беше, докато ме нямаше?

Сара кимна.

— Като изключим, че от време на време пищеше.

— Пищеше ли?

— От време на време.

— Защо не ми го каза по-рано?

— Казах ти го.

— Каза, че се държала малко странно. Не спомена за крясъци.

— Шшшт! — скара ни се някой отзад, когато загасиха светлините.

Изкрещя първо по време на прегледа. Пронизителен крясък като вой на сирена. Изплаши ме почти до смърт, да не споменаваме хората наоколо, повечето от които буквално подскочиха от местата си.

— Всичко наред ли е? — попита ме една жена, която седеше точно пред нас.

— Мамо, добре ли си?

Беше се втренчила в екрана с ококорени очи. Не ми отговори.

— Добре е — успокоих насядалите около нас.

Изкрещя отново след десетина минути по време на началните надписи, като повторно изкара ангелите на хората, които се намираха в непосредствена близост до нас и предизвика изблик на нервен смях от съседните редове, да не споменаваме вълната от шъткания. Двама души от края на реда ни станаха и се преместиха.

— Съжалявам — прошепнах в тъмното. — Съжалявам. Мамо, какво има? Нещо боли ли те? Искаш ли да си ходим?

— Шшшт! — изшътка някой високо.

Майка ми не отвърна нищо, беше се облегнала спокойно на стола си, поведението й външно бе съвсем спокойно, явно демоните й я бяха напуснали. Опитах се да се съсредоточа върху онова, което ставаше на екрана, но бях цялата в слух. Седях вдървено, тялото ми беше напрегнато, бях готова да измъкна майка ми от салона при следващия изблик. Но такъв не последва. Вместо това тя се унесе в сън и се събуди чак при финалните надписи.

— Как си? — попитах я, когато светнаха лампите.

— Великолепно — отвърна ми тя.

Поне ме беше разсеяла от мислите за Робърт, осъзнах, докато излизахме нагоре по пътеката. Чудех се колко ли е стоял в хотела и дали се е обаждал у дома да ме търси, да провери дали всичко е наред. Дали беше звънил в болниците, дали се бе обаждал в полицията, дали се бе свързал с радиостанцията си за последните новини за произшествия?

Веднага щом стигнахме до телефонния автомат във фоайето, проверих дали някой не е оставял съобщения на секретаря вкъщи. Нямаше.

Отидохме в едно малко италианско ресторантче, което се намираше на същия площад. Помещението беше ярко осветено и боядисано в цветовете на италианското знаме — червено, бяло и зелено. Поръчахме си една голяма пица с всичко и една салата горгонзола за всички.

— Е, намери ли къде да настаниш баба? — попита ме Сара, докато чакахме да дойде храната.

— Моля? — Бях се загледала през прозореца към паркинга и се чудех къде ли е сега Робърт и какво ли прави. Не се изненадах, че не се беше обадил. Нито пък, осъзнах с не малка доза облекчение, бях кой знае колко разочарована.

— Попитах те дали си намерила къде да настаниш баба?

— Не — отвърнах и се загледах през масата към непознатата жена, която някога бе била моя майка. Ярката светлина в малкото помещение подчертаваше празнотата в погледа й и придаваше на чертите й странно излъчване. Изглеждаше почти неземна, извънземно създание, попаднало сред нас. Припомних си рекламата на един стар филм на ужасите: първо се вселяват в тялото ти, после в ума ти. Само дето в случая на практика се получаваше обратното. Първо се бяха вселили в ума й, докато тялото й все още оставаше сравнително непокътнато. Не, помислих си, като се вгледах в жената, дарила ме с живот преди почти половин век, тази жена вече не беше моята майка. Създанието с порцеланова кожа и празни вдлъбнати очи нямаше нищо общо с майка ми.

Хранехме се мълчаливо и слушахме мъжа от съседната маса да критикува на висок глас филма, който току-що бяхме гледали. Интересна идея, но посредствен сценарий, заяви той, вероятно резултат от прекалено много сценаристи и прекалено много ефекти. Актьорите ставали, но нищо повече; на режисурата й липсвал фокус. Имало прекалено много необичайни гледни точки, но нямало истинска визия. Определено, посредствена работа. Оценка три плюс.

Сара направи гримаса и отхапа от пицата си, по брадичката й покапа доматен сос и кашкавал.

— Как ти се стори филма, бабо? — попита тя.

— Не знам — отвърна майка ми, погледът й се подплаши.

— Не знаеш дали ти е харесал филма?

— Не знам — повтори майка ми, ръцете й оставиха пицата и се вдигнаха във въздуха.

Пресегнах се през масата, хванах дланите й и ги свалих надолу.

— Всичко е наред, мамо. Сега вече всичко е наред.

— Какво става? — попита Сара.

— Опитвах се да те защитя — отвърна майка ми. — Винаги съм се опитвала да те защитавам. — Тя понечи да се изправи от мястото си.

— Знам, мамо.

— Майката е длъжна да защитава детето си.

— Всичко е наред, мамо. Всичко е наред.

— Никога не бих позволила на някого да стори нещо на децата ми.

— Знам, мамо. Седни. Моля те, седни. — Ръцете ми я накараха да седне отново на стола.

— Нали знаеш, че ми правиха цезарово сечение — продължаваше тя. — Получих алергия от хирургическия лейкопласт. Кожата ми е много чувствителна.

— Знам.

Бясно започна да се тупа по корема.

— Страшно ме сърби. Не бива да се чеша.

— Страх ме е — каза Сара.

— Няма нищо, скъпа. Баба просто е малко объркана.

— Не се страхувай, Джо Лин — прошепна майка ми, ръката й се вдигна от корема, за да погали Сара по бузата. — Мама е тук. Аз ще те пазя.

След като се навечеряхме, заведохме майка ми до колата и я настанихме на задната седалка. Щом запалих двигателя, се включи радиото и кънтри музика изпълни пространството около нас.

— Как можеш да слушаш този боклук? — каза Сара, докато превключваше честотите, изтръгвайки ритъм оттук, акорд оттам, мелодията изчезваше, преди да успея да различа каква е. Какво значение има? — помислих си, докато не долових случайна дума от новините.

„Явно е избягал…“

Сара превключи на друга станция. В ушите ми гръмна хеви метъл. Бързо я смени. Можеш да вземеш сърцето ми, моето разбито сърце…

Отново превключи.

— Чакай малко, какво беше това?

— Мамо, моля те, не ме карай да слушам Били Рей Сайръс.

— Не това. Предишното. Новините.

— Не ми се слушат новините.

— Сара…

— Добре, добре.

Трябваха ни няколко секунди, преди да успеем да намерим отново новините и когато ги намерихме, говорителят вече бе стигнал до прогнозата за времето. Още един чудесен слънчев ден за южна Флорида.

— Намери друга станция.

— Какво търсиш? — попита ме Сара.

— Стори ми се, че чух нещо.

— Какво?

— Просто ми намери новини.

Намерихме и ги изслушахме с вцепенено мълчание.

— „Драматично бягство се разигра рано днес сутринта в щатския затвор на Флорида в Рейфорд. Колин Френдли, осъден за убийството на тринайсет жени и заподозрян в убийството на още много, избяга, докато беше преместван в съседния Изправителен център.“

— О, господи.

— „Властите продължават да не дават никакви подробности за онова, което точно се е случило, но изглежда известният осъден на смърт затворник е бил подпомогнат в дръзкото си бягство от своята съпруга, бившата Джо Лин Бейкър от Палм Бийч.“

— О, господи, не. Моля те.

— Джо Лин му е помогнала да избяга? — попита невярващо Сара.

— „Явно Колин Френдли е успял да рани един от пазачите си с нож, внесен контрабандно в затвора. Полицията е пуснала за издирване из цялата страна избягалата кола, червена тойота, модел 1987, с регистрационен номер YZT 642, собственост на съпругата на убиеца. Ако някой види колата, нека веднага да се обади в полицията. При никакви обстоятелства не бива да се приближавате сами към колата. Колин Френдли е въоръжен и се смята за крайно опасен престъпник.“

— Не разбирам — каза Сара. — Защо й е на Джо Лин да го прави?

— Защото е глупачка — изкрещях, като ударих по волана с юмруци и без да искам натиснах клаксона. Усетих как звукът се заби като кинжал в сърцето ми.

— „Отново повтаряме: Колин Френдли е избягал от Щатския затвор. Смята се, че е придружен от жена си, бившата Джо Лин Бейкър, която се омъжи за Френдли наскоро на церемония в затвора. Избягали са с нейната червена тойота, модел 1987, с регистрационен номер YZT 642 и за последно са били видени да се отправят на северозапад. Полицията е блокирала всички пътища в щата и моли, ако видите двойката, незабавно да сигнализирате. Смята се, че са въоръжени и много опасни. В никакъв случай не се приближавайте към тях. Продължаваме с останалите новини…“

— А сега какво ще стане? — попита Сара.

— Не знам.

— Мислиш ли, че затова толкова й трябваха пари, за да му помогне да избяга?

— Изглежда.

— Къде мислиш, че ще отидат?

— Не знам. На северозапад, каза говорителят. Вероятно в Алабама или Джорджия, знам ли.

— Мислиш ли, че ще се опита да ни се обади?

— Не знам. — Господи, започваше да ми втръсва да го повтарям.

— Не вярваш, че има шанс да се върнат обратно тук, нали? — попита Сара.

— Не — казах, защото знаех, че иска да чуе точно това.

Майка ми започна да пищи отзад.

Веднага щом се прибрахме, се обадих на Брук и помолих да говоря с Мишел. Щях да й кажа да си вземе такси на връщане или най-добре да остане да спи там.

— Няма я тук — каза ми братът на Брук, гласът му беше носов и отегчен, едва се чуваше от гърмящия телевизор.

— Как така я няма?

— Тръгнаха преди малко.

— Знаеш ли къде са отишли?

— Чух ги да споменават нещо за купон.

— Чий купон? Къде?

— Не знам.

— Мога ли да говоря с майка ти? — Беше по-скоро заповед, отколкото въпрос. Успокой се, опитвах се да си повтарям. Няма за какво да се тревожиш. Колин Френдли е тръгнал на северозапад, не на югоизток. Не беше толкова луд, че да се върне в Палм Бийч. Нямаше за какво да се тревожа.

— Сам съм вкъщи — каза момчето. Представих си го как се е изтегнал върху канапето във всекидневната с купа чипс отстрани.

Затворих, не знаех какво да направя.

— Не се притеснявай, мамо — успокои ме Сара. — Нали знаеш Мишел. Никога не се прибира по-късно, отколкото си й разписала билета.

Погледнах си часовника. Беше едва осем. Билетът на Мишел бе разписан до дванайсет. Можех ли да издържа толкова дълго? Прослушах секретаря за съобщения. Никой не беше звънял.

— За какво се тревожиш толкова? — попита ме Сара, очите й издаваха уплаха.

— Просто бих се чувствала по-спокойна, ако знаех къде е.

Майка ми започна да плаче и да се полюшва напред-назад.

— Искам вече да си ида у дома — каза тя.

— Всичко е наред, мамо. Всичко е наред.

Помолих Сара да сложи баба си да си легне и да остане при нея, докато заспи. После отидох във всекидневната и тихо се обадих в полицията.

— Казвам се Кейт Синклер — започнах, шепнех, за да не притеснявам излишно по-голямата си дъщеря.

— Съжалявам — отвърна ми полицаят, който вдигна телефона. — Ще трябва да говорите по-високо.

Повторих си името, този път по-високо, после го казах по букви.

— Сестра съм на Джо Лин Бейкър — казах му. — Джо Лин Френдли — поправих се незабавно, като си представих как от другата страна на линията полицаят вече се е превърнал целия в слух.

— Сестра сте на Джо Лин Френдли ли? — В гласа му се прокрадваше несериозна нотка, която ми казваше, че не ми вярва особено.

— Да. И се опасявам, че Колин Френдли може да е тръгнал насам.

— И къде е това насам? — Отново дразнеща ирония обвиваше всяка дума.

Дадох му адреса си.

— Не си измислям — казах му.

— Какво ви кара да мислите, че Колин Френдли се връща обратно в Палм Бийч?

Казах му за обаждането на Колин и писмото му.

— Уведомили ли сте полицията за това?

— Не, въпреки че трябваше…

— Пазите ли писмото?

— Скъсах го — отвърнах глупаво.

— Бихте ли изчакали за минутка? — Затвори, преди да успея да се възпротивя.

Сграбчих дистанционното и пуснах телевизора. Мигновено отвратителното лице на Колин Френдли изпълни екрана, последван от видеорепортаж на сестра ми от съдебната зала.

— Къде си? — изсъсках към екрана. — Къде си, по дяволите?

Полицаят отново ми се обади.

— Пращаме някой да поговори с вас.

В един часа аз продължавах да седя пред телевизора, да слушам репортажите за ужасяващите подвизи на Колин и да гледам усмихнатото лице на убиеца. Полицията бе дошла и си бе отишла. А Мишел още не се бе прибрала.

В един и половина се разхождах из всекидневната и се чудех дали да не се обадя на Лари в Южна Каролина. В два часа вече бях обляна в сълзи и се чудех дали отново да не се обадя в полицията. Бяха ми обещали да обикалят наоколо, независимо от факта, че бяха напълно убедени, че Колин Френдли се е насочил в обратната посока. Досега не бях видяла да минава патрулна кола.

В три и половина, когато най-накрая чух ключа на Мишел да се превърта в ключалката на външната врата, вече бях толкова притеснена, че не знаех дали да й се накрещя, или да я прегърна. Така че направих и двете.

Спуснах се към нея с протегнати ръце и обляно в сълзи лице.

— Къде, по дяволите, беше? — Така здраво я притиснах към себе си, че тя не можеше да ми отговори. — Знаеш ли колко е часът?

Мишел мигновено започна да подсмърча.

— Съжалявам, мамо. Бяхме на купон и трябваше да изчакам някой да ме закара дотук.

— Можеше да си вземеш такси. Или да ми се обадиш. Щях да дойда да те прибера.

— Беше късно. Мислех си, че си заспала. Не исках да те будя.

— Знаеш ли колко се уплаших?

— Съжалявам, мамо. Съжалявам.

— Три и половина е.

— Никога повече няма да се повтори.

— Дяволски си права, никога повече няма да се повтори.

— Какво ще направиш?

— Не знам. — Познат мирис достигна до ноздрите ми.

— Пушила ли си?

— Не — отвърна ми тя мигновено и се дръпна назад.

— Смърдиш на цигари.

— Много от децата на купона пушеха.

— Но не и ти.

— Аз не съм. Честно.

Притворих очи и разтрих челото си. Полудявах ли? Само преди секунди се бях побъркала от тревога дали нещо не й се е случило, а сега се тревожех, че може да е пушила. Прекалено стара бях за това, помислих си, като превъртях ключа на два пъти в ключалката. Критическата възраст и пубертета определено не се връзваха.

— Върви да си лягаш — казах. — Утре ще се разправяме.

— Наистина съжалявам, мамо.

— Знам.

— Обичам те.

— И аз те обичам. Повече от всичко друго на света. — Още веднъж я притиснах силно към гърдите си. — А сега върви да се наспиш.

Видях я как се отдалечава и си бърше сълзите от сънените очи. Рано или късно, помислих си, докато се отправях към кухнята за чаша вода с лед, ще те хванат.

Загледах се навън през задния прозорец към калейдоскопа от звезди, обсипали черното небе, намерих най-голямата и си намислих едно желание. „Искам всичко да стане отново нормално“, казах си и се върнах във всекидневната, минавайки през нишата за закуска, която само след по-малко от осем часа щеше да е покрита цялата с кръв.

Трийсет и първа глава

Съблякох се, измих си лицето, зъбите и се сгуших в леглото, умората ме покри като пласт насъбрал се прахоляк. Изпълни ноздрите и устата ми, наби се в порите ми, просмука се в кожата ми, настани се във вътрешностите ми, подобно на тения, която дебелее, дори след като носителят й залинее и умре.

За моя най-голяма изненада спах добре.

Без сънища, без събуждания, без ставания посред нощ, без да се измъчвам от неправилен избор или лоши спомени. Не мислех за никого и нищо — нито за Лари, нито за Робърт, нито за Колин Френдли, нито за Сара, Мишел или Джо Лин, нито за майка ми, нито за баща ми или за втория ми баща. Щом главата ми докосна възглавницата, съзнанието ми милостиво се изпразни от всякаква мисъл.

Когато отворих очи, беше осем сутринта и слънцето се прокрадваше през пердетата на спалнята.

— Още един ден в рая — казах си, като провесих крака от леглото и се запътих към банята. Блокирах нежеланото нахлуване на сериозни мисли. Взех си един душ, облякох се и се заех да си оправя косата, докато тя накрая не се предаде и не зае желаната форма. С неохота напуснах пределите на спалнята си и прекрачих прага на общите помещения със свито сърце, кръстосала ръце върху гърдите си, сякаш несъзнателно се опитвах да го предпазя.

Погледнах към външната врата. От другата страна ме чакаше сутрешният вестник и без съмнение сестра ми се мъдреше на първа страница. Олюлях се, притворих очи и се извърнах от вратата.

— Не преди да съм си изпила кафето — казах и протегнах ръце, сякаш с това можех да задържа реалността на безопасно разстояние.

Не си спомням какво си мислех, докато си приготвях сутрешното кафе. Вероятно съм се опитвала с всички сили да не мисля, което само влоши нещата. Имаше ли изобщо сестра ми нещо общо с бягството на Колин Френдли? Колко далече беше готова да иде в желанието си да му помогне? Какво щеше да се случи с нея, когато хванеха Колин Френдли, както без съмнение рано или късно щеше да стане? Щеше ли полицията да повдигне обвинения срещу нея? Щеше ли да отиде в затвора? Или щяха да я обявят за невменяема и щяха да я принудят да потърси психиатрична помощ? Имаше ли някаква минимална възможност от цялото това фиаско да излезе нещо хубаво?

Погледнах към телевизора във всекидневната. Може би сестра ми и Колин Френдли вече бяха заловени. В края на краищата колко дълго можеха да се крият? Те не бяха безлична двойка и щяха да привлекат внимание, дори и лицата им да не се бяха появявали по първите страници на вестниците в продължение на месеци. Очуканата тойота на Джо Лин едва ли бе идеалният избор на кола за бягство. Със сигурност досега вече някой ги бе забелязал.

Така че включи телевизора и разбери — казах си, но не помръднах. Каквито и да бяха новините, нямаше да са хубави.

Вместо това се пресегнах да си взема чаша, избрах си една с розово фламинго, перата от опашката му служеха за дръжка, а на задната страна бе изписано „Красивият Палм Бийч“. Напълних огромната чаша с димящо кафе и я отнесох във всекидневната. Седнах внимателно на канапето и се загледах през огромните френски прозорци към задния двор. Още един от онези вълшебни дни, помислих си, в които небето е толкова наситеносиньо, че започват да те болят очите.

Не искаш ли пуловер, както си на сянка? — чух да ме пита Джо Лин и усетих как чашата се изплъзва от пръстите ми.

Стиснах опашката на фламингото по-здраво, за малко да му я отскубна.

— Отпусни се — казах си. — Денят тепърва започва.

— С кого си говориш? — попита ме един глас отзад и аз подскочих, кафето се разплиска от чашата, сякаш изригна вулкан. Изгори ръцете ми и проряза жълтата ми фланелка като с нож — в резултат кафявото петно притеснително заприлича на засъхнала кръв. — Добре ли си? — попита Сара, като се втурна да вземе чашата от ръцете ми и я остави на масичката за кафе. — Съжалявам, не исках да те стресна.

— Добре съм — отвърнах й. — Просто ми трябва една мокра кърпа.

— Ще ти донеса. — Сара мигновено се озова в кухнята до мивката, после — обратно до мен и се зае да попива предницата на фланелката ми с мократа гъба за чинии.

— Наистина съжалявам — каза ми, в ъгълчетата на вече подпухналите й очи се появиха сълзи.

— Няма нищо, Сара. Наистина. Добре съм.

— Сигурна ли си?

— Сигурна съм.

— Наистина съжалявам.

Вгледах се в лицето й, все така хубаво, въпреки подпухналите очи и недоспиването. Знаех, че ми се извинява не само за кафето.

— Знам — казах. — И аз съжалявам.

— Не знам какво ме прихваща от време на време. Просто толкова се вбесявам.

Нищо не казах.

— Обичам те — продължи Сара.

— И аз те обичам.

— Наистина ли? — попита тъжно тя.

— Винаги.

Сара прехапа долната си устна. Тя потрепна изпод зъбите й и се измъкна от захапката.

— Как можеш да ме обичаш, когато съм такъв ужасен човек?

— Не си ужасна, Сара.

— Мишел никога не се държи като мен.

— Мишел си е Мишел.

— Тя е толкова уравновесена. Знае коя е. Знае какво иска.

— А ти какво искаш?

— Не знам. Нищо не знам. Толкова съм глупава.

— Ти си всичко друго, но не и глупава.

— Тогава защо правя всичките тези неща?

— Не знам — отвърнах й искрено. — Може би ще ти бъде от полза да поговориш с някой терапевт.

— Ти си терапевт.

— Аз съм ти и майка. Двете явно не се връзват.

Тя направи опит да се усмихне, но устните й отказаха да се подчинят и усмивката се изви само в едната страна на лицето й.

— Има ли някакви новини за Джо Лин?

Поклатих глава.

— Не знам. Страх ме беше да разбера.

Сара бързо грабна дистанционното от масичката за кафе и пусна телевизора, като прехвърли безкрайните неделни служби, докато открие новини. Слушах разсеяно как един говорител с момчешки вид ме осведомява за последните събития в световната политика, след което започна обстоен материал, свързан с околната среда. С едно натискане на копчето вече го нямаше, замести го друг говорител с момчешки вид. Най-голямата зимна буря ще засегне части от северозапада и заплашва да натрупа най-малкото метър сняг в областта, четеше той зад кадър, докато силни ветрове и навяващ сняг изпълваха екрана.

Изведнъж снегът се стопи в слънцето на Флорида и аз открих, че гледам право в една ожулена червена тойота, паркирана пред някакъв запуснат мотел и заобиколена от цяла орда щатски патрули.

— Господи — казах, сдържайки дъха си и се преместих по-напред, вкопчила ръце в облегалката на канапето.

— „Полицията съобщи, че са открили колата, с която се смята, че е било извършено бягството на Колин Френдли от Изправителния център във Флорида — започваше новината. — Червена тойота, модел 1987, собственост на Джо Лин Бейкър, съпругата на осъдения сериен убиец, бе открита паркирана в гората близо до семейния мотел «Уейфарър», малко след Джаксънвил, Флорида, рано тази сутрин.“

— Джаксънвил? — попита Сара, като изрече на глас собствените ми мисли. — Стигнали са само до Джаксънвил?

— „От полицията отказват да направят каквито и да е предположения дали бегълците са все още на територията на Джаксънвил — продължаваше репортажът, докато на екрана се появиха снимки на сестра ми и Колин Френдли. — Бихме искали да напомним на зрителите, че и Колин Френдли, и жена му се смятат за въоръжени и крайно опасни. Ако ги видите или имате някаква информация за това къде се намират, обадете се в полицията незабавно. При никакви обстоятелства не се приближавайте сами до тях.“

— Как е могла да го направи? — измърморих, като се облегнах назад.

— Смяташ ли, че може наистина да се измъкнат?

— Не.

— Какво ще стане с нея? — попита ме Сара.

— Не знам.

— „Новина, която току-що получихме — продължи коментаторът, като не можа да прикрие вълнението в гласа си. Вероятно цял живот е чакал да каже: «Новина, която току-що получихме», помислих си, докато дъхът ми, за кой ли път, заседна в гърдите. — Полицията потвърди, че трупът на мъж, отговарящ на описанието на Колин Френдли, е бил открит в гората зад мотел «Уейфарър» в Джаксънвил.“

— Господи.

— Ами Джо Лин? — попита Сара.

— „Повтарям: полицията съобщи, че са открили трупа на мъж, чието описание отговаря на това на Колин Френдли в гората зад мотел «Уейфарър» в покрайнините на Джаксънвил, близо до мястото, където е била открита червената тойота, собственост на жена му, бившата Джо Лин Бейкър. Полицията отказва да коментира повече случая засега, но обеща да направи изявление по-късно днес. Останете с нас за повече подробности. В следващите новини…“

— Мъртъв ли е? — попита Сара. — Колин Френдли е мъртъв?

— Не мога да повярвам.

— Мислиш ли, че Джо Лин го е убила?

— Джо Лин не може муха да убие.

— Тогава къде е? Какво се е случило с нея?

— Не знам — станах, после пак седнах. — Не знам какво да правя.

— Да правиш за какво? — попита Мишел, като влезе в стаята, спретнато облечена в дънкови къси панталони и светлозелена фланелка. — Какво става?

— Колин Френдли е мъртъв и никой не знае какво се е случило с Джо Лин — каза й Сара.

— Какво?!

— Може да има нещо в сутрешния вестник — предположи Сара. — Къде е?

— Още е навън.

— Ще го взема — предложи сама тя и се запъти към външната врата.

Телефонът иззвъня. Мишел се втурна към кухнята да го вдигне. Беше Лари.

— Чу ли вече? — попита, когато Мишел ми подаде телефона.

— Преди малко — по новините.

— Казаха ли нещо за Джо Лин?

— Нищо.

— Добре, чуй ме, дръж се. Тръгвам към летището. Ще чакам първото свободно място за по-ранен полет. Ще се прибера колкото се може по-бързо. Не се опитвай да ме разубеждаваш.

— Побързай — само това казах.

— Колин Френдли е мъртъв? — повтори Мишел.

— Явно.

— Добре. — Външната врата се отвори и затвори. — Какво пише във вестника? — провикна се Мишел.

Не дойде отговор.

— Не са ли донесли вестника? — Завих зад плота към трапезарията, Мишел ме следваше по петите.

Онова, което видях, се е запечатало дълбоко в съзнанието ми, като древни йероглифи върху вътрешността на пещера: по-голямата ми дъщеря е облечена с бяла размъкната фланелка и боксерки, вестникът виси в отпуснатата й ръка; несресаната коса в различни оттенъци на русо влиза в подпухналите й очи, сълзи се стичат в отворената й уста, главата й е извита назад, а на гърлото й е опрян дълъг назъбен нож.

— О, донесоха вестника — каза Колин Френдли, усмихнатото му лице се допираше до обляната в сълзи буза на Сара, едната му ръка здраво я държеше през кръста, за да не избяга, а другата притискаше ножа към гърлото й. — Но нали ги знаеш какви са вестниците. Всичко изопачават.

За миг всичко спря — бръмченето на хладилника, чуруликането на птиците в задния двор, кръвта, която течеше във вените ми, дъхът ми. В изкуствената тишина различих учудените сини очи на Колин Френдли, къдравата му коса и кривата му усмивка, странно консервативната му синя риза и черните ленени панталони, свободно увиснали върху жилавото му тяло, силните ръце, които се подаваха от маншетите, малко по-дълги, отколкото трябваше, дългите тънки пръсти, увили се около черната дръжка на дългия назъбен нож, чийто извит връх опираше в нежната плът на дъщеря ми.

— Кой е? — попита Мишел от кухнята, като влезе в трапезарията и замръзна на място, когато чудовищната картина се разкри пред очите й, после рязко се втурна към плъзгащата се врата в дъното на всекидневната.

— Спри! — извика Колин Френдли. — Или веднага ще й прережа гърлото. Не си мисли, че няма да го направя.

Мишел се закова на място.

— Добро момиче — каза Колин. — А сега се върни и застани до мама. Момичето на тати.

Мишел бавно се приближи към мен, като с мъка преместваше крак пред крак, сякаш газеше кал. Притиснах я към себе си, прекалено вцепенена, за да кажа нещо, гледката на по-голямата ми дъщеря с опрян нож в гърлото ме правеше така безпомощна, сякаш бях завързана и със запушена уста. Къде беше полицията? Възможно ли бе патрулната кола да е забелязала, че Колин Френдли се спотайва в храстите и точно в момента да се обаждаха за подкрепление?

— Помислихме си, че си умрял — каза Мишел на Колин Френдли.

Той се разсмя.

— Да, надявах се, че така ще си помислите.

Сара изстена. Нови сълзи започнаха да се стичат по бузите й.

— Моля те, пусни я — казах, намирайки гласа си слаб и страхливо свит в едно ъгълче на гърлото ми и го изтласках навън.

— Да я пусна ли? — попита той невярващо. — Как не. Тя е една от основните причини да се върна.

— Съжалявам, мамо — изплака Сара, въпреки че устните й не помръднаха.

Колин Френдли я хвана по-здраво през кръста.

— Не е ли трогателно? Начинът, по който малките момиченца плачат за майките си, когато попаднат в беда? Уенди Сабатело викаше майка си на помощ и Тами Фишер също. О, и онова малко момиченце, за което ме питаше, Ейми Локаш, и тя викаше майка си. Това по някакъв начин ми действа още по-възбуждащо.

— Ти си едно чудовище — прошепнах.

— Да, така е, ти винаги си го знаела, нали, мамче? — каза той. — Имах късмет, че сестра ти така и не ти повярва.

— Къде е Джо Лин?

— Остана в Джаксънвил. Не се чувстваше добре, за да пътува дотук.

— Тя добре ли е?

Той се усмихна.

— Мислиш, че ще сторя нещо на единствената жена, която ме подкрепи, която ми повярва, която ми помогна да избягам?

— Убил си госпожа Кечъм — отвърнах, като си спомних за съседката, опитала се да му помогне.

Усмивката прерасна в смях.

— Да, така е.

Сара се извъртя в ръцете на убиеца. Той притисна още по-силно ножа към гърлото й, появи се капчица кръв.

— О, господи! — простенах.

— Да, и той е голям любимец — продължи Колин. — И неговото име чувам доста. „Господи“ и „мамо“ — вървят ръка за ръка.

— Защо си дошъл? — попита Мишел. — Какво искаш от нас?

— Бая е наперена — смигна ми Колин и широко се ухили. — Много ще ми е забавно, докато те праскам, скъпа. Обзалагам се, че ще съм ти първият — додаде той, докато аз се мъчех да не повърна. — И последният. — Той се разсмя, явно се наслаждаваше на властта си върху нас. Осъзнах, че досега нито веднъж не беше заекнал. — Затова съм дошъл, скъпа — продължи той. — Това искам от вас. От всички вас, дори и от мама. — Гласът му беше като примка, обгръщаше ни, завързваше ни една към друга и ни привличаше към него. — Имах доста време за размисъл, откакто влязох в затвора. Крепеше ме мисълта за вас. Плюс, естествено, пропуснах да спомена, кутията ми със спомени.

— Кутията ти със спомени — повторих, като се чудех дали полицията беше някъде наблизо и се опитвах да печеля време.

— Да, където държа всичките си малки спомени: гривната от глезена на Тами Фишър, гащичките на Мери Постълуейт, червената пластмасова шнолка на Ейми Локаш. Много интересни неща. Закопал съм я в задния двор на кооперацията в Лантана, където живеех. Няма да е кой знае колко трудно да я намеря, особено след като полицията е убедена, че съм тръгнал на север.

— Как стигна дотук?

— Ами, не можах да се оправя със скапаната червена кола на сестра ти, та как може човек да се оправи с тоя боклук? Така че взех назаем от един човек. Той нямаше нищо против. За какво му е на един умрял кола, нали? — Широко се усмихна. — Него намериха в гората. Онзи, когото сметнаха за мен. Вероятно, защото не му оставих много от лицето. Беше много любезен да си размени дрехите с мен, преди да умре.

Тихо изхлипване изпълни въздуха и Сара се отпусна безжизнено в ръцете на Колин.

— Не ми припадай сега, момичето ми — каза той. — Не още. — Той вдигна ножа към брадичката й, сякаш се канеше да я бръсне. Едва доловим звук, нещо средно между ахване и въздишка, се отрони от устните на Сара. — Чухте ли това? — попита Колин. — Този звук? Явно е родова черта. И сестра ти издаде същия звук — каза ми той. — Точно преди да й счупя носа.

— О, господи!

— Ето пак го споменаваш.

— Убил си сестра ми? — Очите ми се изпълниха със сълзи, които временно ме заслепиха. Опитах се да ги избърша, но стаята остана замъглена, предметите се сливаха, подобно на мастило върху мокър лист. Видях Колин Френдли, вълнистата му тъмна коса се сливаше с тъмните корени на Сара, бялата му кожа с бялото на фланелката й, ножът танцуваше върху гърлото й и изглеждаше така, сякаш бяха много ножове, много гърла. Стаята изгуби фокус, перспектива, равновесие. Заплашваше да се обърне, да се срути, да изчезне.

— Е, не съм казал, че съм я убил — отвърна спокойно той. — Казах само, че й счупих носа.

— Какво си й направил?

— Странно е как реагират хората, когато разберат, че ще умрат — каза той, без да обърне внимание на въпроса ми. — Някои се паникьосват, викат и плачат до края. Доста е дразнещо в известен смисъл. Почти ти се иска да ги убиеш, за да им спестиш страданията.

— За какво говориш?

— Има други, които се опитват да спорят с теб. Казват ти, че никога няма да ти се размине, че правиш грешка, че ще си съсипеш живота. Сякаш единственото, което искат да направят, е да ти помогнат, а не да си отърват кожата. Хубаво е да си поиграеш с тях малко, да ги накараш да си помислят, че са те убедили, така че да се поуспокоят, да се обнадеждят и после настъпва чудесният момент, когато осъзнават, че ще ги убиеш така и така, и виждаш как надеждата в очите им потъва, като кораб в океана. Затова е толкова забавно да убиваш такива хора.

— Нещастен кучи син.

— Полека, мамче — каза той, думата прозвуча като обида от устата му. — Що за приказки пред тези млади впечатлителни умове? И то от устата на терапевт. Засрами се. Искам да кажа, това ли е най-новата психиатрична техника?

Нищо не казах, не исках да му доставя явното удоволствие, което предизвикваше у него гневът ми.

— Е, та докъде бях стигнал? — попита той, без да сваля очи от мен. — А, да, разказвах ви за това как реагират различните хора, когато осъзнаят, че ще умрат. Споменах ли за онези, които се молят? Споменах ли? — повтори той, този път по-високо, по-нетърпеливо, по-настоятелно. Притисна ножа по-силно към кожата на Сара и я накара да извика.

— Не — отвърнах бързо. — Не си.

— Искаш ли да чуеш за тях?

— Имам ли избор?

— По всичко личи, че нямаш. — Колин се разсмя, побъркан смях, който разсече въздуха подобно на мачете. — Та така, онези, които се молят. Мисля, че тях най-много ги обичам. — Той се олюля със замечтан поглед, сякаш се наслаждаваше на спомените си. — Те ти дават всички основания да ги убиеш: искат да живеят, млади са и целият живот е пред тях, имат деца или овдовели майки, за които да се грижат. Такива простотии. Джанет Макмилън плачеше за двете си малки дечица, а твоята приятелка Ейми Локаш се тревожеше за майка си. Хей, още ли ти се иска да разбереш къде можеш да я намериш? — попита внезапно той и продължи, преди да успея да му отговоря. — Спомняш ли си, когато те пратих за зелен хайвер на езерото Озбърн?

Кимнах.

— Е, не беше чак толкова за зелен хайвер. Ейми си е там, в края на краищата. Само че не във водата. Зарових я до малката къщичка, която са направили за децата през лятото. Сигурно си я видяла.

— Видях я — признах, като си представих квадратната дървена къща сред дърветата.

— След няколко месеца децата ще танцуват на гроба й.

Отново очите ми се изпълниха със сълзи — за Ейми, за майка й, за дъщерите ми, за мен самата, за Джо Лин.

— Уби ли сестра ми? — попитах.

— И да съм я убил, заслужила си го е. Нищо не можеше да направи както трябва. Не ми донесе пукната стотинка от парите, които твърдеше, че имало тук, нещо, което знам, че ти ще си достатъчно мила да направиш, преди да си тръгна.

— Уби ли сестра ми? — повторих.

— Да, убих я — отвърна той спокойно. — И знаеш ли какво, тя нито се моли, нито плака, нито се опита да ме разубеждава. Просто издаде онзи тих звук и ме погледна с онези нейни големи зелени очи, сякаш някак си знаеше какво ще й се случи в края на краищата. Не ми достави кой знае какво удоволствие, за разлика от вас. — Без да разхлабва хватката си около дъщеря ми, той успя да си бръкне в джоба на панталоните и извади венчалната халка, която сестра ми си бе купила и носила с такава горда решителност.

— За кутията ми със спомени — каза той.

Опитах се да сдържа нарастващата си паника, да измисля какво бих могла да направя, за да спася дъщерите си от това чудовище. Ясно беше, че полицията няма да ни помогне. Но ние бяхме три, казвах си, а той беше сам. Нищо че държеше нож на гърлото на дъщеря ми, ние бяхме само на няколко крачки от кухнята и нашите ножове. Вероятно имаше някакъв начин да отклоним вниманието му, да го изненадаме, преди да успее да реагира, преди да успее да забие ножа в гърлото на Сара.

И тогава я видях. Първо с периферното си зрение, малка като прашинка, после нарасна като сянка и придоби триизмерна форма — сивите й къдрици бяха сплескани и несресани, нощницата висеше като на закачалка върху раменете й, обутите й в пантофи крака не издаваха никакъв шум, докато тя се прокрадваше по плочките зад Колин Френдли. Кафявите й очи бяха ясни и съсредоточени.

— Бабо! — извика Мишел, преди да се осъзнае.

— Какво?! — възкликна Колин Френдли и рязко се извъртя.

И тогава всичко експлодира.

Не бях видяла стика за голф в ръцете на майка ми, докато той не се стовари, прорязвайки въздуха, върху черепа на Колин Френдли. Улучи го с разрушителна ярост, премина през скулите му, като за малко не му отнесе скалпа, от дясното му ухо шурна кръв. Втурнах се към Сара и я издърпах с крясъци от ръцете на Колин Френдли, той се олюля встрани и изпусна ножа от ръката си, докато стикът отново се стоварваше върху него, този път с още по-голяма ярост, разряза челюстта му, изби му зъбите и те се разхвърчаха от устата му като царевични зърна, а кръвта рукна по брадичката му. Стикът се стовари още веднъж, този път с прецизността на чук, по средата на лицето му. Колин се свлече на колене с разбит нос в локвата от собствената си кръв. Погледна към мястото, където стоях аз и притисках двете си момичета, и се опита да се разсмее, въпреки че вместо смях, излезе само кръв. И после падна в краката ни.

Затичах се към майка ми, когато стикът падна от ръцете й и я зацелувах и запрегръщах.

— Ще ви пазя — прошепна тя, докато Мишел и Сара се присъединиха към прегръдката ни, телата им се притиснаха към нашите, обвивайки ни като в найлон. — Ще ви пазя.

Когато пристигна полицията, погледът й вече бе замъглен. Тя поздрави полицаите с любезна усмивка и отново се унесе на рамото ми, докато аз се опитвах да им обясня какво се бе случило.

Трийсет и втора глава

За медиите настъпи усилно време. През следващите няколко седмици буквално бяхме нападнати от орди журналисти от целия свят. Телевизионните камери пуснаха корени на моравата отпред и се обвиха като бръшлян около къщата, обрамчваха прозорците, завираха се във всяка ниша и чупка на кремавата фасада на къщата. Където и да идехме, към устите ни се тикаха микрофони, светкавици проблясваха в лицата ни, хората шепнеха зад гърбовете ни. Придържахме се към сбитото „Без коментар“ в отговор на стотиците поставени въпроси. Беше по-лесно, отколкото да се опитваме да обясняваме, че не знаем отговорите.

Дори и сега, четири месеца по-късно, аз все още не мога да ги намеря. Все още се мъча да разбера случилото се.

Единственото, което знам със сигурност, е, че сестра ми е мъртва.

Първо се опитвах да не го приемам. Казвах си, че Колин Френдли лъже, че отново си играе с мен, наслаждава се на страданието ми, че всъщност Джо Лин е жива и здрава, че се е измъкнала от леглото му посред нощ и още се крие в гората зад мотел „Уейфарър“ близо до Джаксънвил. Дори и Колин Френдли да казваше истината, разсъждавах по-късно, Джо Лин е силна и някак си е успяла да преживее бруталното му издевателство. Ще се наложи да прекара няколко седмици в болница, за да се възстанови от травмите, но ще се оправи. Дори и след като полицията съобщи, че е открила труп на жена в стая номер 16 на вече прословутия мотел, аз продължавах да си повтарям, че това не е Джо Лин. Полицията беше сбъркала за тялото на мъжа, което първоначално бяха открили, и го бе идентифицирала като Колин Френдли. И сега грешаха или поне така се опитвах да се убедя, докато подобно отхвърляне на реалността стана невъзможно.

Отидох до моргата, но не ми позволиха да видя трупа й, дори и снимка не ми показаха. Имала значителна травма на лицето, обясни ми полицаят, макар и вече да не го слушах, защото го бях чувала и преди. Дали ме помнеха, запитах се разсеяно, като си мислех за предишното си посещение с Дона Локаш, когато изобщо не ми бе дошло наум, докато неохотно се взирах в снимката на момичето, което лежеше мъртво на металната количка отзад, че един ден собствената ми сестра ще лежи на същата тази количка. Или отново се опитвах да се самозалъгвам? Не го ли знаех през цялото време?

Какво друго бях знаела през цялото време? — питам се сега. Знаех ли, някъде дълбоко в себе си, за онова, което бе ставало между втория ми баща и Джо Лин преди толкова много години? Естествено, всички признаци бяха налице, всички липсващи парчета от мозайката, която представляваше сестра ми. Сега, когато се връщам назад, ми изглежда немислимо, че съм могла да не ги забележа. Джо Лин непрекъснато ми подхвърляше разни неща. Единственото, което трябваше да направя, бе да се наведа и да ги събера. Възможно ли бе нарочно да не им бях обръщала внимание?

И това ми било терапевт, беше ми изкрещяла Сара и вероятно е била права. Като терапевт трябваше да се досетя. Ако Джо Лин ми бе пациентка, а не сестра, щях поне да заподозра истината, но подобно на децата на обущаря, които вечно ходят без обувки, и аз не бях обърнала внимание на сестра си.

Накрая идентифицираха сестра ми по отпечатъците й и тялото й бе кремирано. Пепелта при пепелта. Прахът при праха. Изведнъж ми се стори така, сякаш изобщо не бе съществувала, сякаш на света никога не бе имало странно създание на име Джо Лин. И вероятно бе единствената истина, до която изобщо щях да се добера. Защото от времето, когато вторият ми баща за пръв път й бе посегнал с перверзните си ръце, истинската Джо Лин, Джоун Линда, както бе родена, бе престанала да съществува. На нейно място бе израснала една объркана млада жена, предразположена към страданието, с ниско самочувствие, една жена, която бе научила от детството си, че да бъдеш насилвана означава да бъдеш обичана.

Факт бе, че Джо Лин никога не се бе почувствала в безопасност с мъж. Нито с баща си, нито със съпрузите си от номер едно до номер три, които само бяха засилили убеждението, което беше получила от детството си: че е прието да нараняваш онези, които обичаш, че опасните мъже са често най-привлекателни, че юмруците са по-убедителни от нежните думи. Колин Френдли бе просто продължение на мъжете преди него. Можеше да се спори дали бракът на сестра ми с Колин Френдли беше логично продължение на всичко сторено до момента от нея.

Но достатъчно ли бе това, за да обясни защо с готовност се хвърли на врата на човек, който щеше, съвсем буквално, да я убие, щом му се изпречи на пътя? Беше ли тя, както тръбяха таблоидите, жадна за внимание? За публичност? За любов?

Не мисля. Мисля, че подобно обяснение на поведението й е прекалено просто и някак си не достига до същността.

Мисля, че колкото и странно да изглежда, Колин Френдли беше човек, който сестра ми си мислеше, че може да контролира. Той беше в затвора, в края на краищата, осъден да умре на електрическия стол. Дори и да успееше да отърве кожата, щеше да прекара остатъка от живота си зад решетките. По някакъв незнаен, но много реален начин, този факт превръщаше страшния сериен убиец в един от най-безопасните мъже, които сестра ми някога бе имала.

Или вероятно си е мислела, че може да го спаси, че ако го обича достатъчно, вярва му достатъчно, подкрепя го безрезервно, тя ще бъде неговото спасение и спасявайки него, би могла някак си да спаси и себе си.

Можеше ли нещо да я спаси? Можех ли аз да я спася?

Не мисля, но пък това ми е и основният проблем, мисля прекалено много. Ами що се отнася до чувствата ми? Нима не питам все това пациентите си — как се чувстваш?

Е, как се чувствам?

Иска ми се да награбя всички чинии от шкафовете и да ги запратя на пода, да видя как се разбиват на хиляди парченца. Иска ми се да застана по средата на улицата и да крещя колкото сили имам, предизвиквайки колите да ме блъснат. Иска ми се да побягна с всички сили, колкото се може по-далече, докато краката ми откажат да се движат и тялото ми започне да моли за пощада и после да крещя. Чувствам се безпомощна. Чувствам се ядосана. Чувствам се отчаяна. Чувствам се нещастна. Толкова нещастна. Нещастието изпълва дробовете ми като вода. Чувствам се така, сякаш потъвам. Страх ме е. Джо Лин ме изостави. Тя беше дива и безразсъдна, и малко лудичка. И докато тя беше такава, на мен не ми се налагаше да бъда. Можех да бъда предпазлива, да бъда доброто момиче, здравият разум за нейното въображение. А сега нея я няма и аз се чувствам така, сякаш диво животно е откъснало голямо парче от плътта ми.

Част от мен липсва.

Никога не казах на сестра ми, че я обичах. И тя никога не ми го каза.

Как можеше две сестри да се познават толкова добре и да си приличат толкова малко?

Няма нужда да си отговарям. Жената, която притежаваше всички отговори, вече не разполагаше с нито един. Какво щяха да си помислят пациентите ми?

Всъщност, нямам пациенти. Реших да си дам малко почивка, година, а може и повече. Да преосмисля възможностите, мисля, че това е най-често употребяваната фраза. Работех, откакто бях завършила университета, имах нужда от почивка, въпреки че, ако трябва да бъда напълно искрена, почивката ми се дължеше по-скоро на външни обстоятелства, отколкото на вътрешно убеждение. Няколко дни, след като историята се появи във вестниците, повечето от пациентите ми се обадиха да отложат заплануваните си часове. Не ги обвинявам. Трудно е да повериш живота си на терапевт, който не може да контролира своя собствен.

Разбира се, проектът ми за радиошоу не стигна доникъде. Робърт ми се обади и ми каза, че висшестоящите в станцията били решили, че в светлината на наскорошната ми известност вероятно моментът не е особено подходящ да се спускам в подобна обществена кариера. Говори ми за нуждата от доверие в медиите, без да споменава, че моето сериозно е било накърнено. Не спомена нищо за случилото се — какво толкова се беше случило — в „Брейкърс“. Пожела ми всичко най-хубаво и аз на него.

Вчера, докато превключвах радиото си, попаднах на края на безкръвната версия на Фейт Хил „Вземи си още едно парченце от сърцето ми“, незабавно последван от дрезгав и странно познат глас.

— „Днес в програмата на WKEY-FM «Областен терапевт» ще говорим за любовните терзания. Линиите са открити. Ако имате нещо, което да споделите с мен за последния път, когато сте изгубили частица от сърцето си или се нуждаете от съвет как да си го върнете отново, или просто искате да чуете някоя песен, посветена на темата, обадете ми се веднага. Аз съм Мелани Роджърс и съм тук, за да ви помогна.“

Спомних си за сладкогласната червенокоска с изумрудени очи, с която се бях засякла в кабинета на Робърт. „Да те представя на една моя стара приятелка — беше казал Робърт, когато ни запознаваше. — Мелани Роджърс, това е Кейт Синклер. Познаваме се от много отдавна.“ Още от гимназията и Сандра Лайънс, помислих си, като си дадох сметка, че някои неща никога не се променят.

Сега ми се струва направо немислимо, че бих могла сериозно да си помисля да застраша брака си с Лари заради някой като Робърт. Истината е, че обичам съпруга си и че винаги съм го обичала. Не мога да си представя да живея без него. Напоследък двамата с Лари си говорим за това да се махнем от Флорида, да се върнем обратно в Питсбърг. Така и не успяхме да си създадем истински приятели тук и Лари казва, че му липсва смяната на сезоните. Голфът не му вървял изобщо, твърди той, и освен това не можел вече да погледне стик, без да се сети за майка ми и Колин Френдли.

Все още ми изглежда невероятно, че Колин Френдли оживя, въпреки че всъщност не би трябвало да се изненадвам. Хора като Колин Френдли винаги оцеляват. Невинните си отиват. Прочетох във вестника онзи ден, че Върховният съд на Флорида е отхвърлил последния му иск за отлагане на екзекуцията. Ако правилно си спомням нещата, които Джо Лин ми каза, оставаха Областния федерален съд, Единайсети апелативен съд в Атланта и Върховния съд на Съединените щати. Процедурата е дълга. Може да се проточи с години.

Майка ми вече е в старчески дом и е нещо като знаменитост, въпреки че явно не разбира за какво е целият този шум. Не е проговорила от сутринта, когато размаза главата на Колин Френдли със стика за голф и съм съвсем сигурна, че не си спомня нищо за случилото се. Вече дори не съм убедена, че знае коя съм, въпреки че винаги се радва, когато ме види.

Сара и Мишел често ме придружават на свижданията. Косата на Сара сега е черна с кафяви корени, гардеробът й представлява ексцентрична смесица между хипи и проститутка. Мишел откри черното. Прекарваме доста време заедно напоследък, което е нормално, като се има предвид какво преживяха. Признавам, че ми харесва новооткритата близост. Наслаждавам се на всяка минутка, отчасти, защото знам, че няма да продължи дълго. На няколко пъти Мишел ми лъхна на цигари и долових нотка на раздразнение в гласа на Сара. Знам, че се подготвят да продължат живота си. И аз се подготвям за тази възможност, като знам, че какъвто и път да изберат, няма да съм в състояние да ги контролирам. Не мога да ги предпазвам вечно. Мога само да им кажа колко много ги обичам.

Терапията помогна. Понякога ходим всички заедно; понякога всеки поотделно. След многото години слушане на чужди проблеми, преоткрих радостта да говоря за собствените си. Но има още много път до нормалното и знам, че трябва време. Благодарна съм само, че разполагаме с него. За хора като Дона Локаш това време е безвъзвратно изгубено.

Полицията откри останките от Ейми Локаш, заровени до детската къщичка в парка „Джон Принс“, точно където Колин ми беше казал, че се намират. Откриха също и така наречената му „кутия за съкровища“, пълна с вещи, принадлежали на всяка една от жертвите му, всичките надлежно описани с името й и датата на смъртта. Деветнайсет общо на брой, включително и кичур коса от майка му и сребърен кръст, висял някога около врата на Рита Кечъм.

Така сега полицията без съмнение може да свърже Колин Френдли с изчезването на още шест жени. Още шест приключени дела.

Случайно чух по новините, че Мили Потън била открита да накуцва по брега на „Ривиерата“ по бельо, изгоряла от слънцето и объркана, но иначе в явно добро състояние. Радвам се. Тревожех се за нея.

Мисля, че това е всичко. Вероятно ще редактирам някои от по-личните бележки, преди да ги предам в полицията. Не съм сигурна, че е онова, което очакват. Но се опитах да предам най-важното, контекста, обясненията. Опресних си паметта и оголих душата си. Сигурна съм, че все още има липсващи парчета. Но се постарах, доколкото мога. Надявам се да има полза.

Във всеки случай време е да се съберат парчетата. И да се продължи нататък.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.